Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Nichole Chase: Princ

Vydání první

Copyright © 2014 by Nichole Chase

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

and RF Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2294. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Reluctantly Royal vydaného v roce 2014

Český překlad © 2019 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover illustration © 2019 Paul Stinson

Obálka © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1179-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1180-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Nichole Chase

Princ

Třetí díl cyklu

Lilarie

Pro moji Deemaw.

Byla první, kdo uvěřil

v můj spisovatelský um.

Jedna

Byla jsem Kleopatra, připravená změnit světový řád. Byla jsem královna Alžběta, první důkaz toho, že žena může vládnout impériu. Byla jsem Meredith Thysmerová a chystala jsem se zpívat.

Ten okamžik jsem si náležitě vychutnávala. Stát na jevišti, zalitá vlídnou svatozáří pozornosti předtím, než začnu zpívat, je jedním z vrcholů mého života. Téměř posvátné ticho a napětí v sále, kdy obecenstvo vyčkává, mě pokaždé mohutně stimulují. Otevřít ústa a nechat ze sebe vytrysknout nápěv je pochopitelně ještě lepší. Zbožňuju, jak se diváci při prvních tónech nepatrně napřímí na sedadle, těší mě výraz překvapení a radosti v jejich tvářích, když vpadnu do refrénu. Je to opojné, bezmála jako droga.

Otevřela jsem ústa a nechala zaznít první slova. Zpívala jsem celým srdcem, cítila jsem úctu a naději písně. Zkoušeli jsme na sváteční představení a melodie, měkké údery zvonů a blažené vjemy rozezvučely něco v mém nitru. Náhlý pocit okouzlení jsem využila k tomu, aby píseň i můj hlas stvořily něco víc než jen zpěváka přednášejícího slova. Chtěla jsem, aby všichni v hledišti cítili totéž co já, aby vnímali emoce ukryté v textu.

Druhá sloka byla něžná a můj hlas podbarvoval jen základní hudební doprovod. Díky tichu jsem slyšela vrznutí otevíraných dveří a pomalé kroky mířící k hledišti. Postranní uličkou procházela něčí postava. V pološeru nešlo rozeznat obličej, ale podle výšky a držení těla jsem si byla jistá, že je to muž. Posadil se hned vedle režiséra a já se snažila nevnímat jejich šeptaný rozhovor. Zkouška byla neveřejná, ale nemám nic proti tomu, když si nás někdo přijde poslechnout. Hudba ulevuje duši a nikdy nevíte, kdy budete sami potřebovat ulehčení, jež poskytuje.

Když píseň skončila a můj hlas utichl, zůstala jsem nehnutě stát a jen se hluboce nadechovala. Několik členů souboru zatleskalo, ale já visela pohledem na režisérovi. Ve svém oboru je nejlepší v celé Anglii. Nikdy mu nic neunikne a jeho rady i výuka jsou nedocenitelné. Byla jsem v sedmém nebi, když jsem se dozvěděla, že jsem při výběru zpěváků obstála, nemluvě o tom, že mě přijal mezi své pokročilé žáky.

S úsměvem se opřel v sedadle, ale v očích měl něco, co mě neuspokojovalo.

„Copak?“ Založila jsem ruku v bok a zamračila se.

„Nic.“ Narovnal se a zavrtěl hlavou. „Bylo to bez chybičky.“

„Ale?“ Zdvihla jsem jedno obočí.

„Žádné ale není. Všechno jste zvládla na výbornou.“

„Ale máte takový ten kukuč,“ máchla jsem rukou, „který vyjadřuje, že je něco špatně. A nechcete mi říct co.“

„Váš výkon byl dokonalý.“ Zvedl se. „Deset minut pauza. Meredith, pojďte sem dolů za mnou, prosím.“

S žaludkem sevřeným nervozitou jsem přemítala, co jsem pokazila. Že by moje obsazení přehodnotil?

Scházela jsem ze schůdků a cítila, jak se svraštěným obočím těkám pohledem mezi režisérem a mužem sedícím vedle něho. Max? Proč na naši zkoušku přišel princ Maxwell z Lilarie? Setkali jsme se na svatbě jeho staršího bratra a jednou si spolu zatančili, ovšem to je všechno. Možná je v Anglii jenom na návštěvě. Nebo prověřuje čerstvé příslušníky aristokracie? Ale to je nepravděpodobné. Je všeobecně známo, že Max se královským povinnostem vyhýbá.

Uplynulých pár let bylo jako smršť a pořád mi nejde do hlavy, proč by měl princ chodit na moji zkoušku, a nadto v Anglii, kde se snažím vybudovat kariéru a nový život pro sebe a svého syna. Když mého dědečka kontaktovala královská rodina z Lilarie a oznámila mu, že pochází z dávného šlechtického rodu, nepochybovala jsem, že je to jen léčka, jak získat číslo jeho bankovního účtu. A ne že by to někomu prospělo. Starý pán byl na mizině a tak tak si mohl dovolit zapnuté topení přes celou zimu. Při vzpomínce na dědečkův výraz, který se mu usadil ve tváři, když se tu zprávu dozvěděl, jsem se neubránila úsměvu.

„Lady Meredith.“ Max osvobodil svou dlouhou postavu ze sedadla, a než mi podal ruku, vstal. „To bylo překrásné.“

Hřejivými prsty uchopil moji ruku a zvedl ji ke rtům. Zpod světle hnědých vlasů ke mně vzhlédly jasně zelené oči. Na okamžik se o mě pokoušely mrákoty, ale rychle jsem se vzpamatovala. Pohledná tvář je ideální zástěrka pro falešné hráče. Mám s tím své zkušenosti. Moc dobře vím, jak rychle se takový úsměv umí změnit v úšklebek.

„Děkuju.“ Usmála jsem se na něj, protože jsem na nás cítila pohledy těch, co zůstali v hledišti. „Co vás přivádí do Londýna?“

„Přijel jsem na vernisáž obrazů –“

„To je báječné! Vystavoval jste něco?“ Usmála jsem se. Slyšela jsem, že princ je znamenitý malíř, ještě jsem však neměla příležitost vidět jeho díla.

„Ano –“

„Musím se jít podívat.“ Skousla jsem si ret a v duchu si vynadala, že mu skáču do řeči. Ale to dělám pokaždé, když jsem z něčeho nadšená.

„Nevěděl jsem, že vás zajímá umění.“ Oči se mu na chvilku rozzářily a vážný výraz vyjasnil. Doufejme, že mi mou nezdvořilost nebude mít za zlé.

„Líbí se mi všechny druhy umění.“ Usmála jsem se. A taky se mi líbilo, jak se mu košile a sako napíná přes širokou hruď.

Režisér si odkašlal. „Domnívám se, že vám Jeho Výsost chce něco sdělit.“

„Jistě… Ano.“ Max se zakabonil. „Můžeme si promluvit v soukromí?“

Zbledla jsem. Proč se mnou chce mluvit o samotě? „Stalo se něco Martymu?“ Žilami mi projel adrenalin a sotva jsem odolala nutkání vyběhnout z divadla a pátrat po svém synovi.

„Ne, nic takového. Jsem přesvědčený, že je v pořádku.“ Max se dotkl mé paže. Vlídné gesto i přívětivé chování mě ohromily.

„V první chvíli mě napadlo, že jste mi přišel říct, že…“ Zastavilo se mi srdce. Zahleděla jsem se do jeho zelených očí. „Dědeček?“

Max mi zlehka stiskl rameno. „Je mi to moc líto, Meredith.“

„To ne. Bože můj… ne… ne…“ Oči se mi zalily slzami a rozklepaly se mi nohy. „Byl sám?“

Dědeček byl jediný člověk, na kterého jsem se mohla ve všem spolehnout. Vždycky jsem věděla, že se mu můžu s čímkoli svěřit a že mě podrží. Když jsem v sedmnácti letech zjistila, že jsem těhotná, nevyváděl, ani se nezlobil – na rozdíl od mého táty. Zatímco jsem brečela, držel mě v náruči a ujišťoval, že moje dítě bude krásné a chytré. Krvácelo mi srdce při pomyšlení, že umíral o samotě. Nebo ještě hůř, že mu umírání znepříjemňoval můj namol opilý otec.

„Zemřel ve spánku.“ Max mě jemně nasměroval k nejbližšímu sedadlu. „Doktoři se domnívají, že mu selhalo srdce.“

Pevně jsem zavřela víčka a rozechvěle se nadechla. Před pouhými pár minutami jsem se cítila šťastná a naplněná – a vzápětí jsem ztratila pevnou půdu pod nohama a můj svět se obrátil naruby. Bytelné základy, na nichž stál můj život, se zhroutily jako domeček z karet. Dědeček už není…

„Musím za Martym.“ Chvatně jsem si otřela oči; bylo mi jedno, že si přitom rozmažu řasenku. „Musím být první, kdo mu to poví.“

„Venku mám auto.“ Max vstal a natáhl ke mně ruku.

Uchopila jsem ji a nezřetelně jsem si uvědomovala, že mi starostlivě sevřel prsty a už je nepustil.

Režisér mi konejšivě položil ruku na rameno. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Ne, ne. Děkuju.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Ozvu se.“

„Nespěchejte,“ nabádal mě, ale já věděla své. Za moment se bude na jevišti rozezpívávat moje náhradnice.

„Správně. Děkujeme.“ Max mě odvedl ze sálu.

„Jak váš syn tu zprávu přijme?“ zeptal se Max tiše.

„Bude zdrcený,“ zašeptala jsem, srdce ztrápené žalem, který mám způsobit svému synovi. Bolelo to víc než skutečná ztráta, protože jsem věděla, o kolik lidí už Marty za svůj krátký život přišel a jak moc ho dědeček miloval. „Absolutně zdrcený.“

„Udělám pro vás všechno, co bude v mých silách,“ ujistil mě. „Pojďte, prosím.“

Nechala jsem se odvést ze sálu a do foyer. Přitáhla jsem si cípy svetru a bezděčně jsem se roztřásla. Max mě vzal kolem ramen a já se o něj opřela. Jeho dlouhé, silné prsty mi jemně sevřely paži. Hned jsem se cítila bezpečněji a už ne tolik osamělá.

„Děkuju.“ Popotáhla jsem a nenápadně jsem si utřela nos do rukávu.

„Rádo se stalo.“

Pohlédla jsem mu do očí a věnovala mu uslzený úsměv. „Vím, že je to pro vás utrpení… Musí být hrůza věnovat se cizímu člověku, který právě přišel o jednoho ze svých blízkých. Vytáhl jste si krátkou slámku.“

„Byl jsem nedaleko odsud.“ Palcem mi otřel slzu z tváře a letmý dotek o vteřinku prodloužil. „Nadto jsme si nepřáli, abyste se to dozvěděla od neznámých lidí. Věřte mi, že vím, jaké je, když vás o smrti blízkého, milovaného člověka informují média.“ Otevřel mi dveře.

Skousla jsem si ret. Věděla jsem, že jeho otec zahynul při nehodě, jen jsem si nebyla jistá, jestli mluví o něm. Projel mnou křečovitý záchvěv. Představa, že mě o dědečkově smrti zpraví novináři, byla k nesnesení. A média jsou nechvalně známá svou bezohledností.

Limuzína stála hned před vchodem a Max mi galantně pomohl nastoupit. Hryzala jsem si zevnitř tvář a otírala si oči do rukávu. Nemohla jsem uvěřit, že je dědeček mrtvý. Jak to mám říct Martymu? Je mu teprve šest. Pochopí to?

Do očí mi vstoupily slzy a navzdory předsevzetí, že v princově přítomnosti zachovám klid a rozvahu, jsem se znovu neovládla. Slzy se mi koulely po tvářích, zatímco jsem civěla oknem ven a popotahovala.

„Tumáte.“ Podal mi kapesník a já si ho od něj vděčně vzala.

„Díky.“ Opatrně jsem si oťukávala tváře a zvažovala, jestli by bylo příliš neotesané, kdybych se do hedvábí vysmrkala. „Jsem úplně nemožná.“

„Zemřel vám dědeček. Myslím, že vzhledem k okolnostem se držíte skvěle.“ Obdařil mě vlídným úsměvem.

Ráda bych mu ho oplatila, ale měla jsem strach, že mi přitom poteče z nosu, a tak jsem se radši odvrátila. Vzdala jsem to a rychle jsem si jeho kapesníkem otřela nudli. Musím mu koupit nový. A soudě podle přepychového materiálu nebude zadarmo. Na okamžik jsem podlehla někdejšímu způsobu myšlení a zděsila se výdaje navíc. Zafuněla jsem a tak tak jsem zachytila další neposlušnou nudličku.

Max se zdál celý nesvůj, že musí sedět vedle mě a předstírat, že neslyší, jak potichu brečím. Nebýt prázdnoty v mém srdci bylo by to k smíchu.

Auto ujíždělo k Martyho škole a já si pořád utírala slzy. Ale když jsem se otočila k Maxovi, pokoušela jsem se uklidnit.

„Jak vypadám?“

„Úžasně. Jste hezká za všech okolností. “ Maxův úsměv byl upřímný.

„Vyděsím ho?“

„Koho?“ Nechápavě se na mě zadíval.

„Martyho.“ Zapomněl, že mám syna? „Nechci, aby zpanikařil, sotva mě uvidí.“

Zavrtěl hlavou. „Tváříte se vážně, ale jste líbezná.“

„Děkuju.“ Zhluboka jsem se nadechla a strčila si jeho kapesník do kapsy. „Koupím vám nový.“

„To pusťte z hlavy.“ Pomohl mi vystoupit z vozu. „Chcete, abych šel s vámi?“

Zaváhala jsem. Nechtěla jsem být nezdvořilá, jenže tohle je něco, co musím absolvovat sama. „Myslím, že bude jednodušší, když u toho nebude nikdo jiný. Víte, Marty měl dědečka velice rád.“

„Počkám tady.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To nebude nutné. Věřím, že máte na práci důležitější věci. Zpátky si vezmeme taxík.“

„Nepřipadá v úvahu, abych vás v téhle situaci opustil. A byl bych raději, kdybyste do Lilarie odletěli dřív, než média zavětří senzační zprávu.“ Zabouchl dveře a opřel se o ně.

„Asi máte pravdu.“ Znovu jsem se hryzla do rtu. „Rezervuju si letenky telefonicky.“

„Čeká na nás královský tryskáč. Dopravím vás domů.“ Vsunul ruce do kapes a zpříma se na mě zadíval. „Nenechám vás v tom samotnou.“

Chvíli jsem ho pozorovala, překvapená jeho tvrdošíjností. „Dlužím vám poděkování.“

„Nic mi nedlužíte. Pomohl jsem vám s radostí a ochotně.“

„Moc si toho vážím.“ Pousmála jsem se.

„Když jednomu botky padnou…“

„Křišťálové?“ Sklopila jsem oči na jeho nohy.

„Kožené.“ Zvedl nohu a usmál se. „Jsou mnohem pohodlnější než Popelčiny střevíčky.“

„A rozhodně mužnější.“ Se smíchem jsem narovnala ramena. Kdybych pořád neposmrkávala, necítila bych se tak nemožně. „Je čas postavit se k problému čelem.“

Zhluboka jsem se nadechla a zamyslela se nad vhodnou rolí pro danou situaci. Samozřejmě. Silná žena a zdatná matka, o niž se její syn bude moct opřít.

Vystoupala jsem po schodech a prošla dvoukřídlými dveřmi, aniž jsem se ohlédla. Čím dál mě nohy odnášely, tím jsem se cítila silnější. Dokážu to. Oznámím svému synovi, že jeho nejlepší přítel zemřel, a obejmu ho, až se rozpláče. Pevně jsem doufala, že mi síla vydrží a nezměním se ve vzlykající trosku.

Žena za přijímací přepážkou projevila hluboké pochopení a odvedla mě do malé zasedací místnosti, zatímco někdo došel pro mého syna. Co nevidět se rozlétly dveře a Marty se mi vrhl do náruče.

Vtiskla jsem mu polibek do vlasů a pevně ho sevřela. „Ahoj, mladý pane.“

„Proč jsi tady? Půjdu dneska domů dřív?“ Upřel na mě dychtivý pohled.

„Ano.“ Usmála jsem se a klekla si, abychom měli oči ve stejné úrovni. „Něco se stalo a musíme se vrátit do Lilarie.“

Ztuhly mu rysy. „Něco zlého?“

„Ano, broučku.“ Položila jsem mu ruce na ramena. „Promluvíme si o tom v autě.“

„Jde o dědečka?“ V jeho velkých očích se zračilo pochopení, „V noci se mi o něm zdálo. V tom snu se se mnou loučil.“

Na okamžik mi poklesla čelist, ale hned jsem se vzpamatovala. „Ano, jde o dědečka.“

„Umřel?“ Do očí mu vstoupily slzy. „Je mrtvý, viď?“

„Ano, broučku. Zemřel ve spánku.“ Přitáhla jsem si ho a zabořila obličej do jeho vlasů.

„Bu-bude mi hroz-hroz-ně chybět.“ Objal mě pažemi kolem krku a já se málem zhroutila na studenou školní podlahu. „Nemůže být… mrtvý…“

„Tiše.“ Uhladila jsem mu vlasy, stáhla si ho na klín a nechala ho vyplakat. „Zůstane v našich srdcích a v maličkostech, které nám ho budou připomínat.“

„Třeba rybaření?“ Popotáhl a otřel si nos do předloktí. Podle všeho je to rodinný zlozvyk.

„Správně. Pokaždé, když chytíš velkou rybu, bude při tom.“ Kolébala jsem ho v objetí a snažila se usmívat.

„A co ty malé? Já vždycky chytím jen čudly.“

„I čudly se počítají.“ Můj smích zněl chraplavě. Musela jsem si odkašlat. „Vzpomínáš, co říkával?“

„Že bez malých ryb velkou nechytíš.“ Ztišil hlas.

„Přesně. Všechno se točí kolem nástrahových rybek!“ Napodobila jsem jeho intonaci.

„Co to vlastně znamená?“ Marty ke mně zdvihl zarudlé, uplakané oči a zvědavý pohled. „Co se točí?“

„Snad rybářský zdar,“ odpověděla jsem. „Prostě to ustavičně opakoval.“

„A teď už se nedozvíme, jak to přesně myslel.“ Jeho dětský hlas byl prodchnutý žalem.

„Určitě na to přijdeme.“ Ještě jednou jsem ho pevně sevřela a zvedla se z podlahy. „Půjdeme? Čeká na nás letadlo.“

„Dáš mi svoje letadlové preclíky?“ Znovu si otřel nos do rukávu. Toho zlozvyku se budeme muset zbavit.

„Kromě preclíků máme i jiné pochoutky,“ ozval se ode dveří Maxův hluboký hlas.

Ohlédla jsem se, rozmrzelá, že nás přišel zkontrolovat – asi ho už nebavilo čekat –, ale hněv mě přešel, sotva jsem zpozorovala účastný výraz, s jakým hleděl na Martyho.

S rukama v kapsách se opíral o zárubeň a vypadal jako manekýn z fotek v časopisu GQ.

Marty na něj upřel užaslý pohled. „Co tady děláte?“

„Princ Max nám přijel oznámit tu smutnou zprávu.“ Nesouhlasně jsem potřásla hlavou nad Martyho nezvedeností, ale teď nebyla vhodná chvíle pro výchovnou lekci.

„Vytáhl jste si krátkou slámku?“

Zasmála jsem se. Svoji matku rozhodně nezapře.

„Kámen, nůžky, papír.“ Max si dřepl a usmál se. „Zvolil jsem kámen.“

„Nejzáludnější je papír,“ přikývl Marty, jako by to byl ten nejlogičtější fakt.

„Myslím, že máš pravdu,“ přitakal Max.

Zatímco se s ním Marty bavil, honem jsem si otřela tváře a prsty přejela pod očima, abych se ujistila, že se mi nerozmazala řasenka.

„Půjdeme?“ Podala jsem Martymu ruku; Max se sklonil pro školní batoh u dveří.

„To jako poletíme soukromým tryskáčem?“ zeptal se mě Marty s víc než obvyklou dávkou vzrušení.

„Pravděpodobně ano.“ Stiskla jsem mu prsty a snažila se nemyslet na to, proč nás „domů“ doprovází Max.

„Bezva!“ Na chodbě si maličko poskočil. „Myslíš, že ho budu moct řídit?“

„Rozhodně ne.“ Zasmála jsem se, ale jen pro efekt.

Chodby byly plné přihlížejících. Někteří provázeli mě a Martyho soucitným pohledem, ale ostatní tam stáli jen proto, aby okukovali královského hosta. A ne že bych jim to vyčítala. Maxovi padl oblek jako ulitý.

„Přeju příjemný let.“ Žena v recepci kývla na pozdrav, nato se otočila a gesty rukou zaháněla zvědavce.

„Díky,“ odpověděla jsem. Soukromý tryskáč se postará Martymu o zábavu. V duchu jsem se připravovala na setkání se svým otcem. Při troše štěstí bude spát u sebe v pracovně a veškeré formality nechá na mně. Organizace pohřbu a péče o Martyho mi dají hodně zabrat. Bylo by nad moje síly, kdybych se ještě měla dohadovat s otcem.

Dvě

Něco vázlo.

Chodidla mi vrostla do země stejně jako v tom sále, když jsem poslouchal Mereditin zpěv. Jako bych měl podrážky přilepené k podlaze. Nohy odmítaly poslušnost.

Omyl. Můj mozek odmítl dát nohám povel k pohybu.

Tohle nebyl dobrý nápad.

Měl bych vypadnout. Proč mi proboha zdřevěněly nohy?

„Marty, jdi do svého pokoje, prosím.“ Meredith poklepávala nohou o kamenný práh.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Jedna

Dvě