Aru Šah

a koniec času

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Roshani Chokshi

Aru Šah a koniec času – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojim sestrám:

Niv, Victorii, Bismah, Monike a Shraye.

Naozaj by sa nám zišla nejaká spoločná znelka.

Z Aru Šah vám vybuchne hlava

Stalo sa vám niekedy, že ste čítali knihu a pomysleli ste si: Páni, škoda, že túto knihu som nenapísal ja!?

Takou knihou je pre mňa Aru Šah a koniec času. Je v nej všetko, čo mám rád: humor, akcia, výborné postavy a, samozrejme, úžasná mytológia! Lenže túto knihu by som sám napísať nemohol. Nemám prirodzené ani naštudované vedomosti na to, aby som sa popasoval s obrovským, neuveriteľným svetom hinduistickej mytológie, nie ešte, aby som to napísal takto zábavne a čitateľne.

Šťastie pre nás všetkých, že to dokáže Roshani Chokshi.

Pokiaľ nepoznáte hinduistickú mytológiu, tak na vás čaká príjemné prekvapenie! Mysleli ste si, že Zeus, Áres a Apolón sú samorasti? Len počkajte, keď spoznáte Hanumána a Urvaší. Mysleli ste si, že Anaklusmos je super zbraň? Tak sa pozrite na parádnu zbierku božských zbraní zvaných astry – palice, meče, luky a siete utkané z bleskov. Vyberte si, čo sa vám páči. Budete ich potrebovať. Mysleli ste si, že Medúza je desivá? Slabý odvar proti nágom a rákšasom. Aru Šah, energická a šikovná siedmačka z Atlanty, sa chystá vhupnúť do tohto bláznovstva a z jej dobrodružstiev vám veľmi príjemne exploduje hlava.

A ak poznáte hinduistickú mytológiu, zažijete najzábavnejšiu rodinnú slávnosť všetkých čias. Stretnete sa s množstvom svojich obľúbencov – s bohmi, démonmi, netvormi, lotrami aj hrdinami. Vyletíte k nebesám a zostúpite do podsvetia. A bez ohľadu na to, koľko z tých mýtov poznáte, stavím sa s vami o balíček Twizzlers, že sa dozviete niečo nové.

Asi ste už zistili, aký som šťastný, že sa s vami môžem o túto knihu podeliť. Áno, som fakt nadšený.

Tak na čo čakáme? Aru Šah sa poneviera po Múzeu starého indického umenia a kultúry, kde pracuje jej mama. Začali sa jesenné prázdniny a Aru by dala ruku do ohňa za to, že ju čaká ďalší nudný deň.

Haha. Je vedľa ako tá jedľa.

Rick Riordan

1. KAPITOLA

V ktorej Aru ľutuje, že otvorila dvere

Ak vyrastáte obklopení krajne nebezpečnými vecami, hrozí vám, že si na ne po určitom čase zvyknete.

Aru žila v Múzeu starého indického umenia a kultúry asi odjakživa. A veľmi dobre vedela, že sa nesmie dotknúť lampy na konci Siene bohov.

Hovorila o tej „skazonosnej lampe“ podobne ako pirát, ktorý skrotil morskú obludu a len tak mimochodom prehodí: Hm, myslíte tuto starca Ralfíka? Ale aj keď bola na ňu zvyknutá, ani raz ju nerozsvietila. To by bolo proti pravidlám. Proti pravidlám, ktoré odriekavala každú sobotu, keď viedla popoludňajšiu prehliadku múzea.

Niekomu možno nevonia pracovať cez víkend, ale Aru to nikdy nevnímala ako prácu.

Brala to ako obrad.

Ako tajomstvo.

Obliekala si na to jasnočervenú vestu s tromi ozdobnými gombíkmi. Napodobňovala mamin hlas múzejnej kurátorky a – čo bolo na tom najlepšie – ľudia ju počúvali. Nespúšťali zrak z jej tváre. Najmä keď hovorila o tej prekliatej lampe.

Niekedy sa jej zdalo, že je to tá najúžasnejšia vec, o ktorej kedy rozprávala. Prekliata lampa je omnoho zaujímavejšia téma na rozhovor než napríklad návšteva u zubára. Hoci, dá sa povedať, že prekliate sú oboje.

Aru žila v múzeu tak dlho, že už pred ňou neskrývalo nijaké tajomstvá. Čítala a písala si úlohy pod obrovským kamenným slonom pri vchode. Často zaspala v premietacej sále a zobudila sa tesne predtým, než praskajúca nahrávka oznámila, že India sa stala nezávislou od Veľkej Británie v roku 1947. Dokonca si pravidelne skrývala cukríky v papuli štyristoročnej sochy morského draka v západnom krídle (dala mu meno Steve). Aru vedela o všetkom, čo sa kde v múzeu šuchlo. Až na jednu vec…

Na lampu. Tá pre ňu zostávala veľkou záhadou.

„Vlastne to nie je tak celkom lampa,“ vysvetlila jej mama, renomovaná kurátorka a archeologička doktorka K. P. Šah, keď ju Aru po prvý raz ukázala. „Voláme ju diya.“

Aru si pamätala, ako si vtedy pritláčala nos o sklenú vitrínu a hľadela na ten kus hliny. Na prekliaty predmet to vyzeralo dosť nudne. Trochu pripomínal rozpučený hokejový puk. Okraje mal zdobené drobnými znakmi, pripomínali stopy po uhryznutí. No aj keď lampa vyzerala celkom obyčajne, zdalo sa, akoby sa od nej dokonca aj sochy v Sieni bohov odkláňali a udržiavali si odstup.

„Prečo ju nemôžeme rozsvietiť?“ spýtala sa vtedy mamy.

Mama sa vyhla jej pohľadu. „Svetlo niekedy ožiari veci, ktoré je lepšie nechať v tme. Okrem toho, nikdy nevieš, kto sa práve díva.“

Aru, tá sa dívala. Dívala sa celý svoj život.

Každý deň po škole prišla domov, zavesila batoh na chobot kamenného slona a zakrádala sa k Sieni bohov.

Bola to jej najobľúbenejšia expozícia múzea, zahŕňala stovku sôch rôznych hinduistických bohov. Mama dala obložiť steny zrkadlami, aby návštevníci videli artefakty zo všetkých strán. Tie zrkadlá boli „starobylé“ (toto slovo Aru použila, keď predala Burtonovi Praterovi zelenkastú pencu za závratnú sumu dva doláre a polovicu tyčinky Twix). Vďaka vysokým brestom a lagerstrémiám za oknami prenikalo do Siene bohov vždy trochu tlmeného svetla. Akoby našuchoreného. Akoby sochy mali svetelné koruny.

Aru zastala vo dverách a obzerala si svoje obľúbené postavy – boha Indru, vládcu nebies metajúceho blesk, boha Krišnu hrajúceho na flaute, meditujúceho Budhu sediaceho vzpriamene s prekríženými nohami –, až pokiaľ nevyhnutne ako magnet nepritiahla jej pohľad diya v sklenej vitríne.

Vždy tam dlho stála, čakala na niečo… na čokoľvek, čo by urobilo nasledujúci školský deň zaujímavejší, alebo vďaka čomu by si ľudia všimli, že ona, Aru Šah, nie je obyčajná siedmačka prehrýzajúca sa druhým stupňom, ale niekto výnimočný…

Aru čakala na zázraky.

A zo dňa na deň bola sklamanejšia.

„Urobte niečo,“ zašepkala sochám bohov. Bol pondelok ráno a ona ešte trčala v pyžame. „Máte veľa času vyviesť niečo parádne, lebo mám jesenné prázdniny.“

Sochy neurobili nič.

Aru pokrčila plecami a pozrela sa z okna. Stromy v Atlante v Georgii si ešte neuvedomili, že je október. Len v hornej polovici nabrali červenozlatistý odtieň, akoby ich niekto namočil do vedra s ohňom a potom vrazil späť do trávnika.

Ako Aru čakala, vyvíjal sa z toho poriadne nudný deň. Už to ju malo vystríhať. Svet veľmi rád klame ľudí. S obľubou predstiera, že deň bude jasný a lenivý ako slnkom rozohriaty med stekajúci po pohári, a pritom vyčkáva, kedy prestanete byť v strehu…

A znenazdajky udrie.

Chvíľu predtým, ako sa rozdrnčal zvonček pri vchodových dverách, poletovala Aruina mama v ich maličkom prepchatom byte pripojenom k múzeu. Zdalo sa, že číta tri knihy naraz, pritom rozprávala do telefónu jazykom, ktorý znel ako zbor drobných zvončekov.

Aru zatiaľ ležala dolu hlavou na gauči, hádzala do mamy pukance a robila, čo mohla, aby upútala jej pozornosť.

„Mami, ak nič nepovieš, tak so mnou pôjdeš do kina!“

Mama sa spôsobne zasmiala do telefónu. Aru sa zamračila. Prečo sa ona sama nevie takto smiať? Od nej to vždy znelo, akoby sa dusila vzduchom.

„Mami. Ak nič nepovieš, tak mi kúpiš psa! Pyrenejského horského. A dáme mu meno Doktor Havkáč!“

Mama teraz so zatvorenými očami prikyvovala, čo znamenalo, že sa naozaj sústreďuje. Lenže nie na Aru.

„Mami, ak nič nepovieš, tak…“

Pííííp! Píííp! Píííp!

Mama nadvihla jemne oblúkovité obočie a zadívala sa na Aru. Vieš, čo máš robiť. Aru to vedela. Len sa jej do toho nechcelo.

Skotúľala sa z gauča a ako Spiderman preliezla po zemi, či aspoň takto nezíska maminu pozornosť. Nebola to hračka, dlážka bola posiata knihami a poloprázdnymi hrnčekmi čaju s korením. Obzrela sa a videla, ako si mama niečo značí do poznámkového bloku. Aru sa naštvala, otvorila dvere a zamierila ku schodom.

V pondelok popoludní vládol v múzeu pokoj. Dokonca aj Sherrilyn, vedúca múzejnej ochranky a trpezlivá Aruina pestúnka cez víkendy, mala v pondelok voľno. Každý iný deň – okrem nedele, keď mali zatvorené – pomáhala Aru rozdávať návštevnícke nálepky. Informovala hostí, kadiaľ sa ide k rôznym expozíciám, a ukazovala im, kde sú záchody. Raz sa jej dokonca pošťastilo vynadať jednému nešťastníkovi, ktorý potľapkal kamenného slona s nápadným nápisom NEDOTÝKAŤ SA (Aru tomu zákazu rozumela tak, že sa vzťahuje na všetkých okrem nej).

Vedela, že v pondelok prichádzajú iba náhodní návštevníci, ktorí sa prišli ukryť pred zlým počasím. Alebo tí, čo potrebujú nenápadne vyjadriť obavy, že Múzeum starého indického umenia a kultúry uctieva diabla. A niekedy to bol jednoducho len poslíček z FedExu s balíčkom.

Čo nečakala, keď otvárala dvere, bolo, že za nimi uvidí troch spolužiakov z Augustovej základnej školy. Nadvihol sa jej žalúdok, ako keby sa s ňou odrazu zastavil výťah. Brucho sa jej stiahlo od strachu, zhíkla a tí traja vyvaľovali oči na jej pyžamo so Spidermanom.

Prvá, Poppy Lopezová, si založila opálené pehavé ruky na prsiach, hnedé vlasy mala stiahnuté vzadu do prísneho drdolu ako baletka. Druhý, Burton Prater, natiahol ruku a na dlani mu ležala škaredá penca. Burton bol malý a bledý a v pásikavej žlto-čiernej košeli vyzeral ako nešťastný čmeliak. Tretia, Arielle Reddyová, triedna krásavica s tmavohnedou pleťou a lesklými čiernymi vlasmi, si ju len zlostne premeriavala.

„Vedela som to!“ vyhlásila Poppy víťazoslávne. „Na matike si všetkým natárala, že ťa mama zoberie na prázdniny do Francúzska.“

Veď mi to aj sľúbila, pomyslela si Aru.

Raz v lete sa mama schúlila na gauči, unavená z ďalšej zámorskej cesty. Tesne predtým, ako zaspala, stisla Aru plece a povedala: Možno ťa na jeseň zoberiem do Paríža, Aru. Pri Seine je jedna kaviareň, kde počuješ, ako vychádzajú hviezdy, skôr než sa roztancujú na večernej oblohe. Zájdeme si do pekárstva a do múzeí, budeme popíjať kávu z malých šáločiek a celé hodiny sa prechádzať v záhradách.

V tú noc nemohla Aru zaspať. Predstavovala si úzke kľukaté uličky a záhrady také nóbl, že aj kvety sa v nich tvárili naduto. Vďaka maminmu sľubu si upratala izbu a bez šomrania umyla riad. A v škole si z tejto nádeje vytvorila brnenie. Všetci ostatní spolužiaci v Augustovej základnej škole mali prázdninové domy na exotických miestach ako Maldivy alebo Provensalsko a ponosovali sa, keď mali ich rodičia jachty v servise. Ten prísľub Paríža Aru o maličký krôčik posunul medzi nich.

Teraz mala čo robiť, aby sa pod pohľadom Poppiných modrých očí nescvrkla. „Mama musí ísť na tajnú misiu. Nemohla ma nikam zobrať.“

Trochu to bola pravda. Na služobné cesty ju mama nikdy nebrala.

Burton zahodil zelenú mincu. „Oklamala si ma. Dal som ti dva doláre!“

„A dostal si starobylú mincu…“ začala Aru.

Arielle jej skočila do reči. „My vieme, že klameš, Aru. Pretože si klamárka. A po prázdninách to všetkým povieme…“

Aru pocítila nevoľnosť. Keď minulý mesiac nastupovala do Augustovej základnej školy, tešila sa. Dlho jej to však nevydržalo.

Na rozdiel od iných študentov sa nevozila do školy elegantnou čiernou limuzínou. Nemala dom na pláži. Nemala izbu na štúdium ani slnečnú izbu, mala iba izbu, a bolo jej jasné, že v skutočnosti je to skôr komora trpiaca velikášskym komplexom.

Čoho mala dosť, bola predstavivosť. Aru snívala celý svoj život. Každý víkend, keď čakala, kedy sa mama vráti domov, si o nej vymýšľala príbehy: je špiónka, vyhnaná princezná, čarodejnica.

Mama tvrdila, že sa jej nechce chodiť na služobné cesty, ale že sú nutné, aby udržala múzeum v prevádzke. A keď už bola doma a zabudla hoci na Aruin šachový krúžok alebo spev v zbore, nebolo to preto, že by na dcéru kašlala, ale preto, lebo mala veľa práce s udržiavaním svetového mieru, rozvojom umenia a tak ďalej.

A preto, keď sa spolužiaci v škole vypytovali, rozprávala im Aru rozprávky. Ako tie, čo si vymýšľala pre seba. Hovorila o mestách, kde nikdy nebola, o jedlách, ktoré nikdy nejedla. Keď prišla v ošúchaných topánkach, vysvetľovala, že tie lepšie poslala do Talianska do opravy. Bránila sa nepatrne nadvihnutým obočím a naschvál komolila mená obchodov, kde nakupovala oblečenie, z Targetu urobila francúzsky Tar-Jay, z Walmartu nemecký Vahl-Mahrt. A keď to nevyšlo, jednoducho vzdychla: „Verte mi, túto značku nepoznáte.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

V ktorej Aru ľutuje, že otvorila dvere