Steven Pinker

BUĎ SVETLO

OBHAJOBA ROZUMU VEDY, HUMANIZMU A POKROKU

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu Steven Pinker: ENLIGHTENMENT NOW

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Viking, an imprint of Penguin Random House LLC., New York 2018,

preložili Martin Djovčoš a Igor Tyšš.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2019 ako 5215. publikácia.

Vydanie I.

Prebal a väzbu spracoval Peter Zentko

Zodpovedná redaktorka Magdaléna Borovcová

Jazykové redaktorky Katarína Vilhanová

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačila CPI Moravia Books, Pohořelice.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

All rights reserved.

Copyright © 2018 by Steven Pinker

Translation © Martin Djovčoš, Igor Tyšš 2019

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2019

ISBN 978-80-222-1019-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Venujem

Harrymu Pinkerovi  (1928 – 2015)

optimistovi

Solomonovi Lopezovi (2017 – )

a dvadsiatemu druhému storočiu

Tí, čo sa v živote riadia rozumom, nechcú pre seba nič, čo by nebolo na prospech celému ľudstvu.

Baruch Spinoza

Dosiahnuť môžeme všetko, čo nepopiera zákony prírody – treba len vymyslieť ako.

David Deutsch

PREDSLOV

Koniec druhého desaťročia tretieho milénia nie je čas, ktorý by prial pochvalným rečiam o rýchlom pokroku a snahám objasniť jeho príčiny. Keď píšem tieto riadky, krajinu, v ktorej žijem, vedú ľudia, čo dnešný svet vidia len v čiernych farbách. V Spojených štátoch sú vraj „matky a deti uväznené v chudobe… vzdelávací systém je síce zaplavený peniazmi, no zanecháva našich mladých a šikovných študentov bez vedomostí … a kriminalita, gangy a drogy už okradli krajinu o veľa životov“. Podľa týchto skeptikov je Amerika „doslova vo vojne“, ktorá sa „šíri a metastázuje ako nádor“. Za bezútešný stav vecí verejných vraj môže „globálna elita“, ktorá pomohla rozložiť „duševné a morálne základy kresťanstva“.1

Touto knihou chcem ukázať, že jednoznačne negatívne hodnotenie súčasného sveta je mylné, a tiež vysvetliť prečo. A nemám na mysli drobný omyl, ale obrovský – asi taký, ako presvedčenie, že Zem je plochá. Omyl, pri ktorom ste jednoznačne a úplne mimo. Táto kniha však nie je o štyridsiatom piatom prezidentovi Spojených štátov ani o ľuďoch, ktorých rady počúva. Rozhodol som sa ju napísať už niekoľko rokov pred tým, ako Donald Trump ohlásil svoju kandidatúru, a nádejam sa, že jej posolstvo prežije jeho vládu. Trumpovo víťazstvo vo voľbách má hlbšie korene. Zrodilo sa z myšlienok, ktoré dominujú v debatách intelektuálov i bežných ľudí naprieč celým politickým spektrom. Ľudia pozerajú na smerovanie sveta skepticky, nedôverujú inštitúciám modernity a v ničom okrem náboženstva nevidia vyšší zmysel. Predstavím vám iný pohľad na svet. Taký, ktorý vychádza z empirických faktov a stojí na ideáloch osvietenstva: rozume, vede, humanizme a viere v pokrok. Azda vám dokážem, že tieto ideály sú večné a že nikdy predtým ich ľudská spoločnosť nepotrebovala viac ako teraz.

* * *

Sociológ Robert Merton označil súbor základných mravných noriem skratkou KUDOS a zaradil medzi ne komunizmus, univerzalizmus, dezinteresovanosť a organizovaný skepticizmus.2 Anglickým slovom „kudos“ vyjadrujeme ľuďom vďaku a zásluhy. Zaslúži si ich mnoho vedcov, ktorí mi bez váhania poskytli výsledky svojich výskumov a na všetky moje otázky odpovedali najlepšie, ako vedeli, a najrýchlejšie, ako mohli. Prvý z nich je Max Roser. Na jeho webovú stránku Our World in Data (Náš svet v údajoch) som neraz hľadel v nemom úžase. Maxovi, stále ochotnému pomôcť, ďakujem za jeho užitočné poznámky a za to, že mi poskytol údaje, bez ktorých by druhá časť tejto knihy, kde objasňujem pokrok, možno ani nebola vznikla. Ďakujem aj Mariánovi Tupému, šéfovi webu HumanProgress, a Olovi a Hansovi Roslingovcom, ktorí založili server Gapminder. Slovami neviem vyjadriť, ako veľmi mi obidva tieto zdroje pomohli pochopiť stav sveta. Hans Rosling dokázal inšpirovať ľudí okolo seba. Jeho smrť v roku 2017 bola tragédiou pre všetkých, čo veria v rozum, vedu, humanizmus a pokrok.

A všetkým ďalším dátovým vedcom ďakujem za ich trpezlivosť a ich pracoviskám za to, že pomáhajú zhromažďovať a uchovávať údaje. Patria medzi nich Karlyn Bowmanová a Daniel Cox (Public Religion Research Institute), Tamar Epnerová (Social Progress Imperative), Christopher Fariss, Chelsea Follettová (HumanProgress), Andrew Gelman, Yair Ghitza, April Ingramová (Science Heroes), Jill Janochová (Bureau of Labor Statistics), Gayle Kelchová (US Fire Administration/FEMA), Alaina Koloshová (National Safety Council), Kalev Leetaru (Global Database of Events, Language, and Tone), Monty Marshall (Polity Project), Bruce Meyer, Branko Milanović (Svetová banka), Robert Muggah (Homicide Monitor), Pippa Norrisová (World Values Survey), Thomas Olshanski (US Fire Administration/ FEMA), Amy Pearceová (Science Heroes), Mark Perry, Therese Petterssonová (Uppsala Conflict Data Program), Leandro Prados de la Escosura, Steven Radelet, Auke Rijpma (OECD Clio Infra), Hannah Ritchieová (Our World in Data), Seth Stephens-Davidowitz (Google Trends), James X. Sullivan, Sam Taub (Uppsala Conflict Data Program), Kyla Thomasová, Jennifer Trumanová (Bureau of Justice Statistics), Jean Twenge, Bas van Leeuwen (OECD Clio Infra), Carlos Vilalta, Christian Welzel (World Values Survey), Justin Wolfers a Billy Woodward (Science Heroes).

David Deutsch, Rebecca Newbergerová Goldsteinová, Kevin Kelly, John Mueller, Roslyn Pinkerová, Max Roser a Bruce Schneier si prečítali celý rukopis a ich názory prispeli k vylepšeniu obsahu knihy, za čo som im nesmierne vďačný. Zvýšiť jej kvalitu pomohli aj ďalší odborníci, ktorí si ochotne prečítali niektoré kapitoly a vybrané časti. Za to ďakujem Scottovi Aaronsonovi, Lede Cosmidesovej, A. C. Graylingovi, Joshuovi Greenovi, Césarovi Hidalgovi, Jodie Jacksonovej, Lawrenceovi Kraussovi, Brankovi Milanovićovi, Robertovi Muggahovi, Jasonovi Nemirowovi, Matthewovi Nockovi, Tedovi Nordhausovi, Anthonymu Pagdenovi, Robertovi Pinkerovi, Susan Pinkerovej, Stevenovi Radeletovi, Peterovi Scoblicovi, Martinovi Seligmanovi, Michaelovi Shellenbergerovi a Christianovi Welzelovi.

Ani priateľom či kolegom som nedal pokoj so zvedavými otázkami a mnohí mi poskytli cenné rady. Ďakujem najmä Charleen Adamsovej, Rosalind Ardenovej, Andrewovi Balmfordovi, Nicolasovi Baumardovi, Brianovi Boutwellovi, Stewartovi Brandovi, Davidovi Byrneovi, Richardovi Dawkinsovi, Danielovi Dennettovi, Greggovi Easterbrookovi, Emily-Rose Eastopovej, Nilsovi Petterovi Gleditschovi, Jennifer Jacquetovej, Barrymu Latzerovi, Markovi Lillovi, Karen Longovej, Andrewovi Mackovi, Michaelovi McCulloughovi, Heinerovi Rindermannovi, Jimovi Rossimu, Scottovi Saganovi, Sally Satelovi a Michaelovi Shermerovi. Mimoriadne vďačný som aj svojim kolegom na Harvardovej univerzite, a to najmä Mahzarin Banajiovej, Mercè Crosasovej, Jamesovi Engellovi, Danielovi Gilbertovi, Richardovi McNallymu, Kathryn Sikkinkovej a Lawrenceovi Summersovi.

Ďakujem tiež Rhee Howardovej a Luz Lopezovej za to, že hrdinsky zhromažďovali údaje, analyzovali ich a zaznamenávali do grafov. Keehupovi Yongovi som zaviazaný za viacero regresných analýz. Moju vďaku si tiež zaslúži Ilavenil Subbiahová za úpravu a zjednotenie grafov a tiež za výstižné poznámky k forme i obsahu knihy.

Za pomoc ďakujem aj redaktorom textu Wendy Wolfovej a Thomasovi Pennovi a môjmu literárnemu agentovi Johnovi Brockmanovi za to, že mi radili a neúnavne ma pri práci podporovali. Katya Riceová korigovala už osem mojich kníh, no stále sa od nej mám čo učiť. Spolupráca s ňou mne a najmä mojim textom nesmierne pomáha.

So slovami vďaky nemôžem zabudnúť na svoju rodinu: Roslyn, Susan, Martin, Eva, Carlo, Eric, Robert, Kris, Jack, David, Yael, Solomon, Danielle. Predovšetkým však ďakujem Rebecce, len vďaka nej a spolu s ňou som mohol plne oceniť ideály osvietenstva.

PRVÁ ČASŤ

OSVIETENSTVO

Triezve uvažovanie, ktoré prinieslo osemnáste storočie, ako aj to, že pochopilo ľudské utrpenie a nezabúdalo pritom na potreby vyplývajúce z ľudskej prirodzenosti – to všetko pôsobí ako ozdravujúci morálny kúpeľ.

Alfred North Whitehead

Už niekoľko desaťročí sa vo svojich prednáškach po celom svete venujem témam, ako sú jazyk, fungovanie ľudskej mysle a špecifiká ľudskej prirodzenosti. A často na nich dostávam veľmi podivné otázky, napríklad: Ktorý jazyk je najlepší? Majú ustrice a lastúry vedomie? Kedy si budeme môcť vedomie nahrať na internet? Je obezita formou násilia?

Spomínam si na otázku študentky, ktorú mi položila po prednáške, v ktorej som hovoril, že v súčasnosti sa vedci zhodli na tom, že duševný život vzniká v dôsledku pravidelných činností v mozgovom tkanive. Študentka sa prihlásila a spýtala sa:

„Prečo mám žiť?“

Pýtala sa úprimne a z tónu jej hlasu bolo jasné, že neuvažuje o samovražde ani sa nepokúša o sarkazmus. Naozaj sa zaujímala, kde hľadať zmysel života, ak moderná veda spochybňuje tradičné náboženské predstavy o nesmrteľnosti duše. Som presvedčený, že hlúpe otázky nejestvujú, preto som sa snažil odpovedať čo najúprimnejšie. Aj mňa samého však hĺbka mojej ad hoc odpovede prekvapila. Dodnes si pamätám, čo som jej odpovedal. Samozrejme, berte ohľad na spomienkový optimizmus intelektuála, veď po vojne je každý generál. V každom prípade som však povedal niečo v tomto zmysle:

Už to, že sa na zmysel života pýtate, je dôkaz, že sa snažíte svoje presvedčenia a názory rozumne odôvodniť. Teda, že sa spoliehate na svoj rozum, ktorý by vám mal pomôcť odhaliť a obhájiť si, čo je pre vás dôležité. A dôvodov na život sa nájde neúrekom.

Ste cítiaca bytosť, a preto dokážete prežívať blaho a šťastie. Tým, že sa učíte a konfrontujete svoje názory s inými, zlepšujete si svoju schopnosť myslieť. Vďaka prírodným vedám môžete lepšie pochopiť prírodu a jej zákony a vďaka humanitným vedám a umeniu zase človeka a jeho vnútorný svet. Rovnako môžete naplno využívať schopnosť pociťovať radosti a pôžitky, čo sú senzorické pocity, ktoré vašim predkom umožnili zvíťaziť v prírodnom výbere, a teda viedli až k vašej existencii. Môžete sa tešiť z krásy a bohatstva našej prírody a tiež kultúry. Ste výsledkom miliárd rokov života prežívajúceho v neustálej zmene a k jeho pokračovaniu môžete svojou troškou prispieť vy sama. Zdedili ste aj schopnosť súcitiť, čiže dokážete mať rada, milovať, uznávať svojich blížnych a správať sa k nim láskavo. Vďaka tomuto daru od svojich predkov si môžete prejavovať láskavosť a lásku s priateľmi, rodinou aj spolupracovníkmi.

Rozum vám pritom pomáha pochopiť, že takého pocity neprežívate len vy sama, a tak viete, že aj iní potrebujú také podmienky, aké očakávate pre seba. K blahu iných cítiacich bytostí môžete prispieť tým, že sa pričiníte o pozdvihnutie života rozširovaním zdravotnej starostlivosti, vedomostí, slobody, bezpečnosti, krásy a mieru. Dejiny ľudského rodu ukazujú, že keď človek dokáže súcitiť s inými a svojou šikovnosťou prispeje k zlepšeniu životných podmienok svojho okolia, ľudstvo ako celok sa posunie ďalej. Aj vy teda môžete prispieť k pokroku všetkých.

Profesori kognitívnych vied nemajú v náplni práce vysvetľovať študentom zmysel života. Ani ja by som veru nemal tú drzosť pokúsiť sa niečo také objasniť, ak by moje vysvetlenie malo vychádzať iba z mojich znalostí úzkeho odboru, ktorému sa venujem, či z môjho obmedzeného prehľadu. Keď som však otázku od študentky dostal, rozhodol som v odpovedi pretlmočiť názory a hodnoty, ktoré sa formovali pred vyše dvesto rokmi a ktoré sú v súčasnosti podľa mňa dôležitejšie než kedykoľvek predtým. Rozhodol som odpovedať v zhode s ideálmi osvietenstva.

Osvietenská viera, že používaním rozumu a súcitu prispejeme k zlepšeniu podmienok ľudského života, sa dnes môže zdať ako banálny staromódny prežitok. Túto knihu som začal písať, keď som si uvedomil, že to tak rozhodne nie je. Práve dnes, viac ako inokedy, musíme ideály rozumu, vedy, humanizmu a pokroku presvedčivo obhajovať. Myšlienky a dary osvietenstva považujeme za samozrejmé. Veríme, že dnes narodené deti sa dožijú prinajmenšom osemdesiatky; čakáme, že v obchodoch bude stále dosť potravín; že nám po otvorení kohútika potečie na ruky čistá voda a mávnutím ruky sa zbavíme odpadu; že budeme mať lieky, čo nás zbavia bolestivej infekcie; sme presvedčení, že našich synov neodvedú do vojny a že sa naše dcéry budú môcť bez strachu prechádzať po uliciach; veríme, že neskončíme vo väzení alebo na popravisku, keď si dovolíme kritizovať mocných; čakáme, že budeme mať priam na dosah prstov vedomosti a kultúru celého sveta. Všetko, čo som vymenoval, sú však výdobytky ľudského rozumu a snaženia, a nie právo dané od večnosti. Viacerí čitatelia tejto knihy si isto spomenú, že ani nie tak dávno boli vojna, nedostatok, nevzdelanosť a smrteľné nebezpečenstvo bežnou súčasťou života – a, žiaľ, v mnohých častiach sveta tento neutešený stav stále trvá. Ak si uvedomíme, že by sa životy ľudí mohli opäť vrátiť do týchto primitívnejších podmienok, pochopíme, že ignorovaním a nedoceňovaním vymožeností osvietenstva škodíme vlastne sami sebe.

Je to už pár rokov, čo som študentke odpovedal na otázku o zmysle živote. Teraz však čoraz častejšie pri rôznych príležitostiach objasňujem ideály osvietenstva (konkrétne napríklad myšlienky humanizmu, otvorenej spoločnosti, kozmopolitizmu a klasického liberalizmu). A nielen preto, že mi chodia e-maily s otázkami podobnými tej, čo položila oná mladá dáma. („Dobrý deň, pán profesor, čo by ste poradili človeku, ktorý prijal vaše myšlienky o ľudskej prirodzenosti a sám seba vidí len ako obyčajný zhluk atómov? Stroj s obmedzenou inteligenciou, čo vznikol zo sebeckých génov a obýva konkrétny časopriestor?“) Nedoceňovanie hodnoty a zmyslu pokroku prináša so sebou horšie prejavy, než je existenciálna neistota. Ľudia, čo nedoceňujú osvietenstvo, si často prestávajú vážiť inštitúcie, ktoré sa zrodili z jeho myšlienok a ktoré dodnes zabezpečujú pokrok v mnohých oblastiach ľudského života. Mám na mysli také javy, ako sú demokratické štátne zriadenie či medzinárodné organizácie. Namiesto dôvery v inštitúcie pokroku hľadajú potom ľudia istoty v prekonaných myšlienkových systémoch.

Ideály osvietenstva sú produkt ľudského rozumu. Ako také sa ustavične dostávajú do konfliktu so živelnými prejavmi ľudskej povahy, medzi ktoré patria vernosť kmeňu, vôľa podriadiť sa autoritám, viera v mágiu či tendencia zvaľovať vinu za vlastné neúspechy na iných. Príklady ponúka už naša súčasnosť. V druhom desaťročí dvadsiateho prvého storočia sme boli svedkami vzostupu politických hnutí, ktorých predstavitelia opisujú vlastné štáty ako obete pekelných síl, ktoré im hrozia úplným zničením. Proti týmto nástrahám môže úbohých ľudí ochrániť iba silný vodca, ktorý chod dejín zvráti tým, že krajinu navráti do dôb minulých, do dôb, keď ešte bola veľkou. Takéto spiatočnícke politické hnutia ťažšia pritom aj zo svojich najzarytejších protivníkov. Aj tí totiž vyhlasujú, že inštitúcie modernity zlyhali a že sa prehlbuje spoločenská kríza. Je to smutný pohľad: Spiatočníci i zdanliví progresívci sú vo svojej svätej zaslepenosti presvedčení, že svitne na lepšie časy, keď sa im podarí zrútiť piliere moderného sveta. Medzi ľuďmi, ktorých názory rezonujú v médiách, takmer nenájdete takých, čo by problémy sveta videli ako súčasť cesty ľudského a spoločenského pokroku, ako niečo, čo musíme prekonať, aby sme sa dostali ďalej.

Ak som vás ešte nepresvedčil, že zo všetkých síl treba obhajovať ideály osvietenského humanizmu, zamyslite sa nad názormi Shiraza Mahera, odborníka na radikálny islamizmus. Zdá sa mi, že západným krajinám stanovil pomerne presnú diagnózu: „Akoby sa Západ hanbil za vlastné hodnoty – netrúfa si prihlásiť sa ku klasickému liberalizmu. Akoby sme si neboli istí hodnotou vlastných hodnôt. Cítime sa pri nich nesvoji,“ dodáva a porovnáva túto skepsu s plamenným presvedčením Islamského štátu, ktorého bojovníci „presne vedia, za čo bojujú“, a táto ich istota je „neuveriteľne príťažlivá“. Maher pritom veľmi dobre vie, o čom hovorí – kedysi totiž šéfoval regionálnej štruktúre islamistickej skupiny Hizb ut-Tahrir.1

Ekonóm Friedrich Hayek sa v roku 1960 zamýšľal nad osudom liberalizmu. Bolo to krátko po tom, čo táto ideológia prešla dovtedy najťažšou skúškou. Okrem iného povedal: „Na to, aby osvedčené pravdy aj naďalej prežili v myšlienkach mladých intelektuálov, je potrebné o nich hovoriť modernejším jazykom a pojmoslovím.“ (Keď Hayek nechtiac odkazuje iba na intelektuálov v mužskom rode, nepriamo tým vlastne dokazuje nutnosť nového, modernejšieho jazyka.) „Často sa totiž aj tie najúčinnejšie výrazy časom a používaním natoľko ošúchajú, že stratia svoj presný význam. Koncepty, ktoré tieto pojmy reprezentujú, neprestávajú platiť, len slová už nemajú silu sprostredkovať aj naďalej aktuálne myšlienky.“2

V tejto knihe chcem preto nanovo predstaviť ideály osvietenstva jazykom dvadsiateho prvého storočia. V prvom rade sa pokúsim objasniť základné črty chápania človeka vo svetle najnovších vedeckých objavov – čiže sa pozrieme na to, kto sme, odkiaľ prichádzame, s akými zásadnými problémami sa práve boríme a ako by sme ich mohli spoločnými silami vyriešiť. Podstatná časť knihy sa však venuje obhajobe osvietenstva metódou, ktorú považujem za základ vedy dvadsiateho prvého storočia − použitím obrovského množstva dát. Vhodnosť osvietenských ideálov sa pokúsim dokázať empiricky, vďaka čomu bude jasné, že osvietenstvo nebolo len rojčením idealistov osemnásteho storočia. Osvietenstvo prinieslo reálne výsledky – a je škoda, že sa o nich tak málo hovorí. Osvietenstvo na mnohých frontoch zvíťazilo, no z jeho víťazstva sme sa, ako sa zdá, príliš netešili. Azda preto sme nedokázali oceniť ani jeho základné ideály, čiže rozum, vedu a humanizmus. Kiežby dnešní intelektuáli aspoň uznali výsledky osvietenstva – stačí aj bez fanfár. No oni sa často správajú presne opačne: k rozumu, vede a humanizmu sa stavajú nanajvýš vlažne, dívajú sa na ne skepticky a mnohí nimi dokonca opovrhujú. Pokúsim sa však dokázať, že ak osvietenstvo kriticky doceníme, uvedomíme si, že za jeho ideály sa oplatí bojovať aj dnes, pretože nás môžu inšpirovať a povzniesť. Slovom, osvietenstvo nám môže ukázať, ako máme žiť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PREDSLOV

PRVÁ ČASŤ

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ