Copyright © Ashley Carrington, Atlanta, GA, USA

Translation © Jesika Schaft, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu JESSICA ODER DIE IRRWEGE DER LIEBE

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Slávka Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-472-4 (ePub)

ISBN 978-80-7466-473-1 (mobi)

Věnováno R. M. S.,

bez něhož by tato kniha nebyla napsána

KNIHA PRVNÍ

1

Hlídač strčil Jesiku Jakesovou do žaláře a zabouchl za ní těžkou mříž. Kovové dunění v chodbách vězení Newgate ještě dlouho doznívalo, dralo se z jednoho bloku cel do druhého, až je docela vsály mocné kamenné zdi.

Hlídač se uchechtl. Byl to neradostný smích muže, jenž na tomto místě pracoval nespočet let a žil z bídy a zkaženosti obyvatel cel. Smích muže, který toho už viděl příliš, aby se ho násilí, bída a zoufalství ještě dotýkaly.

Věděl, co tu mladou, pohlednou vězeňkyni čeká. Nenamáhal se však, aby jí radil. Jestli neví jak se chovat, tak se to bude muset naučit, stejně jako všechny ostatní před ní. Tady, v londýnském vězení Newgate, jež nemělo pověst pekla náhodou, platí vlastní zákony – zákony prosté a tak brutálně jasné, že žádného vysvětlení nepotřebují. Nejprve se na nové odsouzenkyni popasou vrchní dozorčí a hlídači, pak bude vydaná napospas silnějším spoluvězeňkyním.

Jesika Jakesová stojí krůček za dveřmi cely, neschopná se pohnout z místa. Slyší, jak se po popraskané kamenné podlaze vzdalují šouravé kroky hlídače. Je teď sama mezi třiceti, čtyřiceti otrhanými postavami. Když ji sem hlídač uvrhl, začaly se uvězněné těžkopádně zvedat z vlhké slámy, která v tenké vrstvě pokrývala holou zem.

Strach Jesice stahuje hrdlo, dýchá krátce a povrchně. Všechny páry očí se soustřeďují na ni. Ženy v cele si ji prohlížejí nepřátelsky, jen v málo pohledech však cítí stopu soucitu nebo bolestného pochopení.

„Hele, Molly,“ ozvala se jedna hubená žena. Rozcuchané vlasy ztuhlé špínou, světle červené popáleniny hyzdící vychrtlou tvář. „Koukej, jaký nám sem přilítlo roztomilý, mladý holoubátko!“

Hlas měla hrubý jako struhadlo. Loktem drsně šťouchla do boku vedle stojící ženy, již oslovila jako Molly. Úkosem se na ni podívala a dodala: „Nemám tý maličký trochu ulehčit?“

„To nechej na mně, Beth!“ odvětila Molly příkře.

„Ale jo…, to se ví, jak teda myslíš,“ spěchala dodat Beth. Její tvář se zkřivila do poníženého úsměvu.

„Takže ty seš ta nová,“ obrátila se Molly na Jesiku Jakesovou. V jejím temném, tvrdém hlase zazníval hrozivý podtón.

Jesika se otřásla a tiskla si k prsům malý raneček, obsahující to poslední, co jí zbylo. Molly podle všeho zaujímá v téhle temné, páchnoucí cele mezi ostatními vězeňkyněmi zvláštní místo. Statná, korpulentní postava, převyšující všechny téměř o hlavu. Zatímco otrhané svršky ostatních žen sotva šlo nazvat oblečením, Molly byla vyparáděná nápadně dobře. Měla na sobě šaty z bledě žlutého brokátu. Sice na mnoha místech flekaté, s rozpáranými švy, a jistě ne podle poslední módy, avšak ve srovnání s hadry, do nichž se halily ty druhé, to bylo jako nebe a dudy.

Flikovaný, zepředu sešněrovaný živůtek sotva dokázal držet její mocné poprsí, přetékající ze šněrovačky jako vybledlá houba. Prsa přecházela v krátký, tučný krk. Odulá tvář prozrazovala nezřízenou pijanku. Pod vodovatýma očima příliš krátký, červeně žilkovaný nos a řvavou šminkou zvýrazněná ústa s tenkými rty, svírající se v panovačném výrazu. Ulepené, kdysi pravděpodobně nazrzlé vlasy měla nedbale napudrované.

Věk té ženy bylo Jesice zatěžko odhadnout, stejně jako věk Beth a ostatních. Peklo Newgate jim jistě dalo zestárnout daleko přes jejich skutečné roky.

„Jakpak se menuješ?“ otázala se Molly hlasem zvyklým rozkazovat. Oddělila se od skupiny, která teď tvořila kolem nové příchozí půlkruh.

„Jesika,“ zněla slabá odpověď.

„Slyšely ste to?“ hulákala Beth. „Naše neviňoučký holoubátko s blonďatejma andělskejma lokýnkama se menuje Jesika. Čert ať mě nakope, že nám sem do našeho skrovnýho outulku vnesla ouplnej glanc. Jestli se nepletu, tak nám sem ten mizera hlídač, mor na něj, přived vopravdovou slečinku z lepší famílie. Jen se koukněte na ty šatičky a tu pelerínu. Ať si pro mě v tu ránu příde kat, ale tenhle přehoz je přesně to, co potřebuju na záda proti tomu zpropadenýmu průvanu!“ Vítězně se rozhlédla dokola a odhalila dvě řady prohnilých pahýlů zubů.

„Drž tu svou špinavou klapačku, Beth!“ vyjela po ní Molly. „Jináč se budeš muset povohlídnout, vodkaď příště dostaneš gin!“

„Dyť sem to tak nemyslela, Molly,“ mumlala Beth našpuleně a sklízela od ostatních žen škodolibé pohledy. „Šak už je to dost dlouho, co sme dostaly novou na voškubání.“

„Dostaneš svůj podíl, Beth, jen dočkej času,“ odpověděla Molly poněkud smířlivějším tónem a s úsměvem dodala: „Přeci nechceme maličkou Jesiku vyděsit k smrti hned v prvních minutách. Jistě budeme mít to potěšení hřát se v její společnosti ještě dlouho, nemám pravdu, slečinko Jesinko?“

Ta slova vyvolala mezi odsouzenými smích, který zněl Jesice v uších jako zlovolný výsměch. Rozhovoru obou žen naslouchala s pevně stisknutými rty. V jemně řezané tváři byla chorobně bledá. Poslední síly jako by jí unikaly z těla, a ten příšerný pach jí stahoval hrdlo pocitem, že musí v příštím okamžiku zvracet.

Molly se opět obrátila k nové příchozí. Na úzké rty nasadila úsměv. „Nic nedej na to, co tady předváděj tyhle ubohý ženštiny, slečinko Jesinko,“ řekla a vyvolala další salvu smíchu. „To je bahno Londýna, moje zlatá. Dozajista to nejni společnost, na kerou je vznešená milostslečna jako ty zvyklá, což?“

„Tobě se to mluví, Molly!“ ozval se hlas ze zadních řad. „Tvoje kolíbka přece stála rovnou pod sudem ginu, a chlapi, cos na ně byla zvyklá ty, stejně všichni skončili na šibenici!“

Poznámka strhla lavinu smíchu, již však okamžitě uťala Molly zlým pohledem, hledajícím onu ženu, která si dovolila rozhlašovat o ní pravdu. Dívala se však na smečku zaražených postav, jež se sice podrobovala její násilné vládě, nicméně k ní nechovala sebemenší sympatie. S výjimkou Beth a dvou, tří dalších oddaných, patřících k jejímu „dvořanstvu“, nikoho ani nenapadlo prozradit ženu, která o Molly tak příkře promluvila. Beth se svými spojenkyněmi stály v první řadě, takže Molly mohly na tázavý pohled odpovědět jedině krčením ramen.

„Bysem se divila, dyby to nebyla ta zákeřná morová rána Lydia!“ zasyčela své podezření Beth, aby se Molly zavděčila, když si to u ní před chvilkou rozházela. „Taková špinavá pomluva může bejt jedině od týhle mordýřky děcek. Anebo dítěte?“

Nikdo nereagoval. Nastalo tísnivé ticho. Pak naježená Molly mávla rukou, až se jí ňadra uvězněná v příliš těsné šněrovačce rozhoupala. „Podej mi flašku!“ zavrčela na Beth. „Takovou zbabělou pakáž jako ste vy, může člověk vydržet jedině namol!“

Beth se přestala tvářit mrzutě. Přinést Molly láhev ginu byla odměna, protože pověřené osobě většinou taky ukáplo. Gin byl ve vězení bránou k zapomnění.

Jesika vyděšeně pozorovala, jak Beth přešla do pravého rohu žaláře a vytáhla z navršené slámy proutěný koš. Vyzáblá žena se chvíli přehrabovala v koši plném dóziček s pudrem, přezek od opasků, spodniček, bot a jiného haraburdí. Láhev vězela hluboko vespod, Beth musela koš téměř vyprázdnit. Pak s ginem spěchala k Molly.

„Tak už to sem dej!“ Molly jí láhev vytrhla z ruky, vytáhla korek a přiložila ke rtům. Tucty párů očí sledovaly závistivými, chtivými pohledy, jak jí ostrá tekutina se žbluňkáním proudí z láhve do hrdla. Po pěti, šesti pořádných loknutích si přejela hřbetem ruky přes ústa, neskrývaně si říhla a podala láhev Beth. „Tu máš! Pij! Ale koukej tam něco nechat!“

Jesika se otřásla odporem, když viděla, jak dychtivě do sebe žena s popálenou tváří lila gin.

„To stačí!“ řekla Molly ostře a odtrhla Beth láhev od úst. „A teď zpátky k tobě, slečinko Jesinko. Jsme tady jedna velká rodina. A jestli sis toho ještě nevšimla, byla jsem určená, abych se postarala o mír a pořádek.“

Kdosi se trpce zachechtal.

„Pořádek musí bejt,“ pokračovala Molly neochvějně, „zvlášť když má člověk co do činění s takovejma bohem zatracenejma dušema jako sou tyhlencty,“ rozmáchla se lahví ginu kolem sebe, „a když jsou ubytování a strava na zdejší úrovni. Ty seš určitě chytrá hlavinka, a chápeš, že by vedlo k hádkám a podlostem, kdyby jeden měl víc než druhej, co říkáš?“

„Já…, já nechápu, co chcete,“ namáhavě ze sebe vypravila Jesika.

Molly se k ní o krok přiblížila, dosud s úsměvem. Šminku na rtech měla rozmazanou, což jí ještě dodávalo na ohyzdnosti. Taky ostatní vězeňkyně postoupily blíž, půlkruh se zúžil.

„Bez obav, slečinko Jesinko, však já ti pomůžu pochopit,“ ubezpečila ji Molly. „Tvoje hezounký šatičky a tahle pelerína se sem moc nehoděj, maličká. Bude lepší, když mi oboje dáš, a já ti to pohlídám až do dne, kdy budeš ty fajnový věcičky zase moct nosit. A jestli máš tady v tom ranečku něco cennýho, tak mi to radši taky hned dej, aby se ti nic neztratilo.“

Jesika bezděčně o krok couvla, takže vzápětí ucítila v zádech těžké železné tyče dlouhé mříže, která dělila žalář od chodby. Už chápala, co po ní ta odporná babice chce. Má se vzdát svého oblečení a toho, co jí ještě zbylo. Peníze, čtyři stříbrné mince, jí už předtím vzali hlídači.

„Ne!“ vykřikla zděšeně. „Nikdy! Nemám nic cenného… a své oblečení nedám.“ Přitiskla si svůj raneček z plachtoviny ještě pevněji k tělu.

Molly se pohrdavě uchechtla. „Měla bys vzít rozum do hrsti, slečinko Jesinko. Nejseš tady v penzionátě pro urozený dcerušky. Budeš platit, stejně jako to dělaly všechny před tebou!“

„Platit? Za co?“

„Za moji vochranu, holčičko,“ vysvětlila Molly hrozivě jemným hlasem. „A moje vochrana nejni lacino k mání. Takže buď rozumná a vydej mi ty věci dobrovolně.“

Jesika prudce zavrtěla hlavou. Nikdy nevydá to poslední, co jí ze světa za zdmi Newgate zbylo. Alespoň ne dobrovolně, aniž by o to až do posledního bojovala. V tu chvíli tušila, že bude navždy ztracená, když se teď lekne a vzdá. Pokud se Molly a jejím hyenám nebude bránit a za svůj zbylý majeteček bojovat, klesne právě tak hluboko jako ty ženy před ní, které už vzdaly samy sebe.

„Já žádnou ochranu nepotřebuju!“ pronesla s rozhodností, která překvapila i ji samou. „A nikdo nemá právo mi cokoli vzít!“

Molly se rozchechtala a Beth s přítelkyněmi se přidaly.

„Ty seš mi ňáká chytrá, slečinko Jesinko,“ řekla Molly pak. „Já mám všecko právo, co potřebuju, abych dostala, co chci. A teď dost řečí. Dej sem ty věci, nebo se postarám, aby ti je z těla servali! Ještě se musíš ledasco přiučit, jestli chceš tady v tý díře přežít!“

Jesika trvala na svém. „Ne!“

„Tak to stačí!“ vyprskla vztekem zarudlá Molly. Bylo to už dávno, co se jí někdo odvážil protivit. Pokusila se natáhnout po měkkém, teplém přehozu, který bude mít v následujících zimních měsících cenu zlata.

Jesika byla vyděšená, současně však rozhodnutá se bránit. Ucítila kovovou jehlici do vlasů, která trčela z jejího ranečku a bolestivě ji bodala do prsou. Jednala bez dlouhého přemýšlení. Sáhla po jehlici, bleskurychle ji vytáhla z ranečku a namířila proti Molly jako dýku.

Hrot jehlice přejel rychleji, než mohlo oko vidět, přes měkké poprsí tučné ženy a zanechal za sebou tenkou krvavou linii v délce prstu.

Molly vyrazila pronikavý výkřik a vyděšeně uskočila. Nevěřícně zírala na zraněnou kůži.

„Já nechci nikomu ublížit!“ varovala Jesika ženy kolem sebe hlasem třesoucím se vzrušením. „Ale bodnu, jakmile se mi někdo přiblíží!“

„Mor na tě!“ křičela Molly, zůstala však, kde byla.

„Já vám povidám, to je mordýřka děcek!“ pištěla Beth. „Za tou andělskou tvářičkou vězí bezbožná vražedkyně!“

„Já nejsem žádná vražedkyně!“ protestovala Jesika prudce, s jehlicí v třesoucí se ruce. „Ale okrást se od vás nenechám!“

Molly z tváře čišel vztek. „To mi zaplatíš, slečinko Jesinko! Něco takovýho si na mě ještě žádnej beztrestně nezkusil, ty potvoro. Jen si ty svoje krámy nech. Prozatím. Stejně mi neujdeš. Noci tady jsou dlouhý. Přijde chvíle, kdy už neudržíš oči otevřený. A pak se rozluč s tím svým andělským ksichtíkem, na to vem jed!“

Jesika uvažovala, jestli neudělala osudnou chybu, když svou protivnici takto pokořila. Možná by bylo moudřejší přenechat jí alespoň tu pelerínu. Jenže na to je už teď pozdě. Udělala si z Molly nepřítelkyni, a teď si na ni a na její nohsledy bude muset dát pozor. Bylo jí jasné, že její slova nebyla pouhou prázdnou výhrůžkou. Ta panovačná vězeňkyně ji nespustí z oka ani na okamžik. A až bude chtít spát, pověří jednoduše jednu z těch odporných ženštin, jež ji poslouchají na slovo, aby držela stráž.

Jesice se zdálo, jako by mříží zafoukal ledový závan, na pažích se jí udělala husí kůže. Přitáhla si přehoz ještě blíž k tělu, jehlici však dál pevně držela před sebou.

Molly se zase ovládla. Na tváři se jí objevil téměř pobavený úsměv. „Možná bysme ti měly bejt vlastně vděčný,“ poznamenala. „Bude to zábavná hra, pozorovat, jak dlouho to vydržíš. Strach tě dožene na pokraj šílenství a bude tě držet vzhůru… Jenže ne nafurt.“ Chraptivě se rozesmála. „Jo, přesně tak to bude, na to klidně vsadím tři flašky ginu!“ Její poslední slova zněla jako kletba.

Jesika Jakesová pevně stiskla rty. Strachem oněměla. Vší silou vůle ovládla slzy, které se jí draly do očí. Nikdo se nesmí dovědět, dokonce ani vytušit, jak zoufalá teď je. Musí být silná, ve vlastním zájmu.

Molly jako by čekala na odpověď. Nakonec opovržlivě plivla po Jesice a otočila se k Beth a ostatním ženám.

„Pam! Jill!“ zavolala hlasem, který muselo být slyšet až na konec chodby. „Přineste kostky! Chce se mi hrát!“ Přihnula si z láhve a usadila se do rohu ke svému proutěnému koši. Novou vězeňkyni i čerstvou ostudu jako by najednou zapomněla.

Jesika stála pořád ještě jako přikovaná zády k mříži a napjatě pozorovala, jak se ostatní rozcházely. Některé ženy na ni vrhaly pohledy, které prozrazovaly, co si o ní myslí, a jak odhadují její šance trvale oponovat Molly. Ani v jednom páru očí nevyčetla Jesika cosi jako útěchu, která by jí dodala naději.

Dosud neměla Jesika Jakesová čas se po cele rozhlédnout. Žalář měřil na délku i na šířku snad deset, jedenáct metrů. Vysoko v masivní zdi naproti mříži bylo zasazeno malé, taktéž zamřížované okno, jímž sem prosvítalo šedé říjnové světlo. Kužel světla byl ovšem slaboučký a nedosáhl ani na zem.

Studený, holý prostor s vysokými zdmi naplňoval pronikavý morový puch. Vzlínal z otevřeného odvodňovacího kanálu procházejícího celou. Mezi slámou a všude kolem stoky se to jen hemžilo havětí. Takové místo si Jesičina fantazie dřív nedovedla vykreslit ani v nočních můrách.

Tady přece nepřežiju deset let, deset nekonečně dlouhých let! prolétlo jí hlavou. Nevydržím tu ani šest měsíců!

Najednou zalitovala, že všechno co měla, neodevzdala bez jediného slova protestu. Copak to není jedno, jestli má nebo nemá svou pelerínu? Možná, že s ní přežije o pár měsíců déle. Ale co to změní na skutečnosti, že tu nejspíš bídně zahyne – dlouho před vypršením desetiletého trestu.

Jesika se probrala z temných úvah. Pohledem zamířila do rohu k Molly. Ženy si za hulákání a smíchu podávaly láhev ginu a házely kostky.

Jesičino tělo se vzpurně napjalo. Sotva znatelně zavrtěla hlavou. Ne, nesmí se teď oddávat sebelítosti a vzdát se. Nesmí ani myslet na rozsudek, který ji sem na deset let uvrhl. Když se tomu oddá, je ztracená. Musí si zakázat myslet na zítřek a pozítří, na příští rok. Jedině dnešek, jedině nyní je rozhodující. Musí soustředit všechny své síly, aby se vypořádala se současností – aby přežila.

Na tváři se jí objevil rozhodný výraz. Ano, bude bojovat až do posledního dechu!

Jakmile to rozhodnutí padlo, pocítila alespoň trochu klidu. Rozhlédla se po bezpečném, chráněném místě, pokud možno co nejdále od Molly a jejích vazalek. Zeď naproti dveřím cely, která skýtala nejlepší ochranu před průvanem, už do posledního kousíčku obsadily ostatní vězeňkyně. Rozhodla se pro místo u levé příčky, nedaleko od mříží. Vlhkému průvanu se tu sice nevyhne, zato je tu nejvíc vzdálená od rohu té Molly. Což jí připadalo nejdůležitější.

Jesika obezřetně prošla kolem mříže, Molly nikdy nespustila z očí déle než jednu, dvě vteřiny. Když došla k vybranému místu, strčila špičkou boty do slámy a viděla, jak se vylekaná havěť rozutekla všemi směry. Nedělala si však iluze, ti odporní trapiči se vrátí.

S potlačeným povzdechem si Jesika Jakesová sedla a opřela se zády o chladnou zeď. Po pravé ruce se táhly těžké mříže cely, po levé se choulily ostatní ženy. Některé jen tupě zíraly před sebe, jiné si povídaly a jako by se přitom snažily navzájem překonat v obscénnosti výraziva a nadávek. Naopak Molly byla na nejlepší cestě nezažít příští půlhodinu střízlivá. Zdálo se, že má štěstí ve hře, což byl podle všeho dostatečný důvod lít do sebe další a další alkohol.

Jesika se pomalu uvolnila. Srdce jí už nebilo jako o závod. Od Molly se teď nemusela ničeho obávat – zhroucená na bok už ani kostky v ruce neudržela.

Doba na oddech však skončila rychleji, než Jesika čekala. Obezřetnost jí zase začala pracovat na plné obrátky, protože naproti u stěny s malým oknem se právě zvedla jedna štíhlá žena a blížila se k ní. Nepatřila k těm, které prve obskakovaly Molly, neúčastnila se ani hry v kostky. To však nemusí nutně znamenat, že nepatří k nohsledům Molly. Ať je to jakkoli, Jesika rozhodně musí být opatrná.

Vyskočila, nohou odsunula svůj malý raneček z plachtoviny do rohu, aby měla v případě potřeby ruce volné, a pevně sevřela jehlici do vlasů.

„Nepřibližuj se!“ varovala Jesika a máchla svou bodnou zbraní, aby bylo jasno.

Žena se zastavila několik kroků od ní a slabě se usmála. „Já ti nic neudělám,“ řekla klidně. Její hlas zněl příjemně.

Jesika se na cizí ženu nejistě podívala. Nevypadá, že by se na ni hodlala vrhnout a něco jí udělat. Taky svým zevnějškem se od ostatních lišila, navzdory tomu, že její šaty nebyly v lepším stavu. Avšak způsob, jakým zpříma stála a jak se pohybovala, ji jasně odlišoval od okolí. Postojem jako by chtěla vyjádřit, že sama sebe ještě nevzdala. Dlouhé černé vlasy, pečlivě sčesané do copu, naznačovaly, že jí není lhostejné, jak vypadá.

A přesto: Jesika ji nezná a neměla by udělat osudovou chybu a nechat se zmást nějakými povrchnostmi. „Jak mám vědět, že ode mě skutečně nic nechceš?“ zeptala se, dodala však svému hlasu méně nepřátelský tón. „Kdo mi řekne, že nepatříš k Molly a Beth a těm ostatním?“

Přes útlou tvář přelétl utrápený úsměv. Té ženě mohlo být tak dvacet let. „Já jsem Lydia,“ odpověděla.

Jesičina tvář prozrazovala překvapení, bezděčně nechala jehlici poněkud klesnout. Lydia, to je ta vražedkyně, o níž předtím tak nenávistně mluvila Beth.

„Nemusíš se mě bát, Jesiko,“ řekla Lydia uklidňujícím hlasem a pomalu přistoupila blíž. „S Molly já nemám nic společného. Lišíme se jako noc a den. Můžeš mi důvěřovat.“

Jesice bylo jasné, že v této situaci nepotřebuje nic naléhavěji než osobu, jíž může důvěřovat. A přestože vypadalo jako ironie osudu, že by tou osobou měla být zrovna vražedkyně dítěte, rozhodně neměla na výběr.

Ruka s jehlicí konečně klesla ke straně. „Já… musím být opatrná,“ řekla, a znělo to jako omluva.

Lydia chápavě přikývla. „Ano, já vím. Byla obrovská chyba, že sis Molly znepřátelila. Ďábel je proti ní beránek. Jenže co se stalo, nemůžeme změnit.“ Sedla si ke zdi a Jesika ji po krátkém zaváhání následovala.

Na okamžik mezi nimi panovalo mlčení. Pak se Lydia zeptala: „Máš peníze, Jesiko?“

Nedůvěra opět vzrostla. Jesika zavrtěla hlavou. „Měla jsem čtyři stříbrné. Tři jsem musela dát vrchnímu dozorčímu. A čtvrtý mi vzal ten hlídač, co mě sem přivedl.“

Lydia se trpce zasmála. „To jsem si mohla myslet. Hlídači nejsou lepší než Molly. Vezmou všechno, co od nás mohou dostat. Je to jejich živobytí. Můj bože, vězení by nemělo být soukromý obchod, nějaký hostinec nebo pekařství! Jenže to nikomu nevadí, že si vězeň, který má dost zlata a stříbra, může všechno koupit. Přála bych si mít pár zlaťáků. To bych mohla bydlet na newgateské Master Side.“

„Master Side?“ nechápala Jesika.

Lydia na ni vrhla překvapený pohled. „Copak to nevíš?“

„Ne… Co?“

„Master Side je ta lepší část tohohle proklatého vězení,“ vysvětlila jí Lydia. „Kdo má dost peněz na podplácení hlídačů, může tam bydlet v opravdovém pokoji. Sám! Mít opravdovou postel a stůl a židle. A dát si zvenku přinést pořádné jídlo, dokonce i víno a knížky nebo noviny. Za peníze je k mání prostě všechno. Bez peněz tady v jedné z těchhle děr pomalu shnijeme.“

Znovu nastalo temné mlčení. Z rohu, kde byla Molly, sem doléhalo už jen opilecké blábolení.

„Máš někoho, kdo se tady o tebe bude starat a může ti přinést nějaké peníze? Rodiče, sourozence, přátele?“ chtěla vědět Lydia.

Jesika zavrtěla hlavou. „Ne. Já… nemám nikoho, kdo by mi mohl pomoct,“ přiznala tiše. Myslela na Kennetha, kterého tolik milovala. Ten by teď jistě sotva připustil, že ji kdy vůbec znal. To vědomí bylo jako velká, palčivá bolest, z níž se jí draly slzy do očí.

Lydia vzdechla. „Tak to na tom nejsi líp než my všechny… Snad s výjimkou Molly. Jí se vždycky nějak podaří obstarat dost peněz, aby sebe i svoje věrné zásobovala dostatkem ginu.“

„Odkud ty peníze bere?“

„Okrádá nové vězně, jako jsi ty, prostě jim zabaví všechno, co se přes hlídače dá v peníze proměnit,“ odpověděla Lydia a dodala trpce: „Šaty, které jsem měla na sobě, když jsem sem přišla, za moc nestály. Ale musela jsem jí dát boty. Vynesly jí dvě láhve ginu.“

Jesika se bezděčně podívala své spoluvězeňkyni na nohy. Místo bot měla kolem chodidel omotané špinavé hadry.

„Molly taky občas dostane trochu peněz od nějakého přítele zvenčí,“ pokračovala Lydia. „Kdyby tak nezřízeně nepila, možná by se do toho lepšího traktu mohla dostat. Jenže ona okamžitě promění každé penny v gin. Prý mívala dole u přístavu dost proslulý hostinec a svého muže otrávila.“

Jesika se rozpomněla, že mluví se ženou, která prý zabila dítě. Při té myšlence jí přeběhl mráz po zádech. Jenže si Lydii nedovedla jako vražedkyni představit… „Ty jsi opravdu své dítě…“ Odmlčela se, když si uvědomila, jak nestvůrnou otázku právě málem položila. Nemá právo se Lydie vyptávat na minulost, pokud o tom nebude chtít mluvit sama. Studem zrudla.

Lydia se na ni zpříma podívala. Tmavé oči zastřel závoj smutku, ústa obklopil hořký rys.

„Ty chceš vědět, jestli jsem opravdu vztáhla ruku na dítě, viď?“ zeptala se, když Jesika zaraženě mlčela. „Je to pravda. A já to nepopírám. Vzala jsem život svému synovi.“ Pohledem se odpoutala od Jesiky a zabloudila kamsi do nepřítomna. „Bylo to před třemi lety. Před pěti jsem poznala svého muže… Jmenoval se William Townee. Můj bože, jaký to byl statný chlap! Byl námořník. Vzali jsme se, to jsme se znali zrovna dva týdny. Byl mi dobrým mužem, nechal mi peníze, když musel zase na moře. Sotva jeho loď vyplula, zjistila jsem, že jsem těhotná. Tři měsíce po narození našeho syna – dala jsem mu jméno Andrew – jsem obdržela zprávu, že Williama za silné bouře v Biskajském zálivu smetla z paluby vlna. Najednou jsem byla sama. Dělala jsem, co jsem mohla, abych pro sebe s Andrewem vydělala dost peněz. Jenže to nestačilo… Pak Andrew onemocněl a den ze dne slábl. Strašlivě trpěl dušností… Bil kolem sebe, jak nemohl dýchat…, týdny se táhly jako roky…, bylo to čím dál horší… Věděla jsem, že se to už nikdy nezlepší… Byla to pro mě muka přihlížet, jak se trápí a trpí… Jedné noci už jsem se na to nemohla dívat. Udělala jsem to. Byla to rychlá a milostivá smrt a je mi jedno, že mi teď říkají mordýřka dětí. Udělala jsem, co jsem udělat musela.“

Jesika cítila slzy na tvářích. Chtělo se jí vzít Lydii za ruku a stisknout. Ale neudělala to. Měla dojem, že mladá žena vedle ní v tu chvíli už lituje, že jí odhalila svou duši… Jako by nechtěla, aby někdo věděl, jak to v jejím nitru ve skutečnosti vypadá, a jak dosud smrtí svého dítěte trpí.

Na druhém konci žaláře se strhla prudká hádka mezi opilou Molly a dvěma dalšími ženami. Molly rozčileně křičela, že ji podvedly. Následovala divoká pranice, doprovázená ostrými výkřiky a kletbami.

Pak dostala Molly ránu do obličeje, s chrochtnutím se svalila na záda do slámy a zůstala ležet. Vzápětí bylo slyšet, jak chrápe. Ženy, které s ní ještě před chvílí hrály v kostky, se jako supi vrhly po láhvi ginu a začaly se o ni hádat.

„Vždycky se rvou, když mají dostatek chlastu, aby se mohly zpít do němoty,“ poznamenala Lydia s odporem. „Můj bože, jak já tuhle luzu nenávidím!“

Vtom se opět přihlásil dusivý strach. Jesika si uvědomila, že se zpotila a ruce má vlhké. „Já…, já pořád… ještě nemůžu… uvěřit…, že jsem tady.“ Bylo jí do pláče. „Je to… jako příšerná noční můra.“ Musela se kousat do rtů, aby se křečovitě nerozplakala.

„Proč tě přivezli do Newgate?“ zeptala se Lydia jemně a rychle dodala: „Nemusíš mi to povídat, jestli nechceš. Mnohé o tom nechtějí mluvit. Ale třeba ti to udělá dobře, když mi budeš vyprávět…“

Jesika se chvíli zdráhala. „Já…, já jsem tady, protože…, protože jsem kompromitovala vlivnou osobnost,“ řekla nakonec. Byla to obecná odpověď, téměř vyhýbavá, přiblížila se však skutečnosti natolik, že to prozatím ukojilo Lydiinu zvědavost.

Lydia povytáhla obočí. „No tak to musela být hodně vlivná osobnost… Jak mi jsou Molly s Beth odporné, v jedné věci měly pravdu. Ty jsi něco lepšího než my, jsi z lepších kruhů, viď? To je vidět už jen na tvém oblečení.“

„Já nejsem žádná vznešená slečinka!“ odporovala Jesika temperamentně.

Lydia pokrčila rameny. „Jak chceš.“ Jenže to neznělo, jako že Jesice její tvrzení věří. Nenaléhala však, raději změnila téma. „Povídej mi, jak vypadá svět za těmihle zpropadenými zdmi! Co se děje v Londýně? Co nosí ženy na sobě? Udál se nějaký pikantní skandál? Skví se Hyde Park podzimními barvami? Vyprávěj mi o lidech, které znáš nebo které jsi viděla. Chci slyšet každou podrobnost. Nemáš tušení, jaké to je, nevidět celá léta nic než stěny téhle cely a být naprosto odříznutá ode všeho dění tam venku! Člověk lační po novinkách! Tak už začni vyprávět… Prosím!“ Lydia Towneeová na ni hleděla v horečném očekávání. Oči jí jiskřily, na chvíli zapomněla na všechno kolem sebe a byla připravená uniknout peklu Newgate alespoň v duchu.

Jesika se rozpačitě usmála. Na klepy či popisy cenných módních rób v tomto prostředí jaksi nebyla připravená.

„Já nevím, co ti mám vykládat,“ řekla nerozhodně.

„Hlavně už začni,“ naléhala Lydia s nadšenou netrpělivostí. „Věř mi, je to úplně jedno, čím začneš, hlavně když to bude o světě tam venku.“

Jesika chvilku přemýšlela a pak začala prvním, co ji napadlo. Zpočátku měla dojem, že tím nemůže zaujmout, a že se zesměšní. Ale když postřehla, jak Lydia každičké její slovo nasává jako vyschlá houba, nejistota ji opustila. Po chvíli se do líčení života v Londýně a na okolním venkově natolik zabrala, že docela zapomněla, kde je a jaký osud ji čeká. Pro obě to byl únik z hrůz žaláře.

Po nohou jí lezla nějaká havěť, ale ona ji jen bezděčně rukou shodila a dál své družce barvitě líčila venkovské letní slavnosti v kraji, kde vyrostla. Přesně podle Lydiina přání nevynechala jedinou maličkost, na jakou si vzpomněla.

Hodiny ubíhaly. Bledé světlo, které sem pronikalo zamřížovaným okénkem, se šeřilo, až se silné železné tyče změnily v pouhé stínové obrysy.

Najednou se na chodbě ozvalo plechové harašení. Jesika s Lydií sebou trhly. Zmateně se na sebe podívaly. Chvíli to trvalo, než se jejich myšlenky vrátily z dálky zpátky do skutečnosti v cele.

„Můj bože, ona už je tma,“ zamumlala Jesika. „Jak to najednou rychle uteklo…“

„Bylo to fantastické,“ řekla Lydia. „Vyprávělas tak báječně. Musíš mi toho ještě spoustu povídat. Později. Teď nám Sam nese jídlo.“

„Sam?“

„Ten hlídač.“

„Co mám dělat?“ zeptala se Jesika a zase se cítila bezmocná a ustrašená jako dítě, které zabloudilo v temných katakombách. Pozorovala, jak ostatní ženy zpod slámy spěšně loví pokřivené plechové misky a tlačí se u mříže. Mezi nimi i Beth. Vrhla na Jesiku nenávistný pohled. Molly celou dobu ležela poblíž svého proutěného koše a vyspávala opici.

Lydia položila Jesice pro uklidnění ruku na rameno. „Radši zůstaň tady. Já už se postarám, abys dostala svůj příděl. A nenech nikoho se přiblížit!“

Jesika přikývla a nahmatala jehlici, kterou si předtím odložila do slámy.

„Zpátky! Uhněte od té mříže, prokleté ženské!“ křičel Sam, hlídač s tváří znetvořenou neštovicemi. „Uhněte – nebo strávíte noc s prázdným žaludkem!“

Zvedlo se zlostné, téměř zvířecí vytí. Vězeňkyně lačnily po jídle, které hlídač přivlekl ve dvou kbelících, jako smečka vyhladovělých šakalů.

„Ta tvoje vodní polívka nestojí ani za vlhkej prd!“ přehlušil chaos pronikavý hlas. „Zkus sám vypít naběračku toho žrádla, a ať mě spere ďas, jestli z toho hnedka nechcípneš!“

„Správně,“ přidal se jiný rozrušený hlas. „Žumpová brynda je to, co nám dáváte. Mor na vás na všecky!“

„Dyť vy sakra jedině chcete, abychom tu zaklepaly bačkorama!“

„Zpropadený vydřiduši!“

Na chodbě se objevil druhý hlídač. V levé ruce měl blikající lucernu a v pravé mušketu. Lampu pověsil na hák na stěně a mušketu vzal do obou rukou. Její hlaveň mířila na dveře cely.

„Ustupte!“ zaburácel Sam. „Povidám to naposledy!“

Ženy s nadávkami a křikem couvly od mříže. Zařinčely klíče, zarachotil řetěz. Mříž se otevřela a Sam dovnitř vsunul oba kbelíky. Okamžitě zase dveře zavřel, zabezpečil mříž řetězem a zamkl těžký zámek. Zůstal stát vedle hlídače s mušketou a vyčkával.

Jesika ze svého místa viděla, že Lydia neváhá nasadit lokty stejně jako všechny spoluvězeňkyně a nehodlá se svým plecháčkem čekat, až se ostatní obslouží. Zděšeně uvažovala, jestli se sama brzy bude takto prát o jídlo.

„Zapomněls přinést misku pro tu novou!“ křikla Lydia na hlídače, kterého pozorování tahanice mezi ženami očividně bavilo. „Copak má tu polívku nabírat rukama?“

Sam se nenávistně uchechtl. „To není špatnej nápad. Jedna noc s kručicím žaludkem tý fajnový slečince určitě neuškodí. Ale že nejsem žádnej padouch, tak zejtra dostane svůj plecháč i vona.“

Lydia se vrátila s naplněnou nádobou. Opatrně, aby nevylila ani kapičku, se posadila.

„Pojď, napij se první. Lžíce a podobnej luxus se tady nenosí. Rozdělíme se o moji porci.“

Lydiina velkorysost, představující na tomto místě obrovskou oběť, Jesiku dojala. Vskutku pociťovala trýznivý hlad, protože od rána nedostala nic do úst. Cítila se však povinná nabídku odmítnout. Přece ji nepřipraví o polovinu porce, která už tak byla dost skrovná. Avšak Lydia trvala na tom, že se spolu podělí.

Jesika opatrně zdvihla misku ke rtům. Do nosu ji uhodil nepříjemný, kyselý pach. Hladově si lokla. A hned v dalším okamžiku to, co mělo být polévkou, s odporem zase vyplivla. Žaludek protestoval, v ústech měla odpornou, hořkou pachuť, jako by ochutnala syrovou žluč.

Miska se jí v rukou nebezpečně zakývala, ale Lydia byla na podobnou reakci připravená. Bleskurychle Jesice misku vzala, aby obsah zachránila před rozlitím.

„Pane na nebi!“ vydechla Jesika a ještě jednou si odplivla, aby z úst dostala tu hořkou chuť, což se ovšem ne a ne podařit. „Vždyť se to nedá jíst! Jak má člověk něco takového pozřít?“

„Ta polívka se ti teď jenom zdá nejedlá,“ odpověděla Lydia věcně. „Až budeš mít takovej hlad, že budeš z pouhýho pomyšlení na cokoli k jídlu šílet, až si budeš do pusy cpát slámu, uvidíš, že svůj názor na tyhle splašky změníš. Budeš je lačně hltat, protože ti přinejmenším na chvíli naplněj žaludek a na pár hodin ti daj pocit sytosti. Čím dřív si na to zvykneš, tím líp.“

Lydia hltala páchnoucí tekutinu z plecháčku a Jesika se otřásala. „Ne…, nikdy,“ mumlala si pro sebe, přestože jí rozum okamžitě napovídal, že Lydia nejspíš bude mít pravdu.

„Nechceš to ještě přece jenom zkusit?“ zeptala se Lydia. Dívala se na ni naléhavým pohledem. „Musíš jíst. Všechno, co je v dosahu. Ať to chutná, jak chce příšerně. Závisí na tom, jestli přežiješ. Když nebudeš jíst, budeš slabá a málo odolná. A slabí tu dlouho nepřežijou, to mi věř. Navíc je zima za dveřma. Dovedeš si představit, co to je, zažít ve studeným žaláři jako tenhle zimu? Pojď, zkus to ještě jednou!“

„Já nemůžu!“ Jesice se třásl hlas odporem, který nedovedla překonat.

„Budeš muset!“ řekla Lydia důrazně. „Jinak tu zimu nepřežiješ. Přitom je toho tolik, o čem mi musíš povídat. Ne, já nedopustím, abys to prostě vzdala. No tak, napij se. Je to docela jednoduchý. Stačí si zacpat nos, pak nic neucítíš.“

„Ale vždyť já vím, jak to chutná!“

„Nevíš ještě vůbec nic,“ odpověděla Lydia tvrdě. „No tak, napij se!“

V očích se jí zračila neústupnost. Pak řekla téměř pohrdavě: „Jestli je ti smrt milejší, stačí jen popojít tamhle do rohu za Molly! Ale jestli jsi opravdu ta, za kterou jsem tě měla, když ses prve tak odvážně bránila, a jestli hodláš za svůj život bojovat, tak se teď napiješ!“

Jesika ztěžka polkla a pootevřela rty, u nichž jí Lydia misku přidržela. Poslechla radu nedýchat nosem a napila se. Lydia nedala pokoj, dokud Jesika nevypila polovinu porce.

„Vezmi si kousek látky a žvýkej. Počkej, já ti pomůžu.“ Vyhrnula Jesice sukni a utrhla jí kousek látky ze spodničky. „To tu chuť trochu zažene.“

Jesika zoufale přežvykovala útržek látky a vší silou se snažila přemoct nutkání zvracet. Nejraději by tu hrůzu prostě vyplivla, ale bojovala s tím. Jak se jí zvedal žaludek, schoulila se do rohu a odvrátila se, aby neviděla, jak Lydia zbytek polévky nejen vypila, ale dokonce misku vylízala.

Opřela se o chladnou zeď vyřízená jako po těžké tělesné námaze. Na čele se jí rosil studený pot. Před sebou měla dlouhou, bezesnou noc. Na výhrůžku Molly nezapomněla. V žádném případě nesmí usnout, i když to rozhodně nebude snadné, protože vyčerpání žádalo své už teď.

Lydia jako by jí četla myšlenky. „Nedělej si kvůli Molly starosti. Zůstanu u tebe a dám pozor, aby se nikdo nepřiblížil.“

„Nemůžeš přece zůstat vzhůru celou noc…“

„Vzbudím tě, až se mi začnou klížit oči,“ uklidnila ji Lydia. „Můžeme se střídat, vždycky bude jedna spát a jedna hlídat. Mně Molly nic neudělá.“

„Jak to víš?“

Po tváři ženy, již ocejchovali jako chladnou vražedkyni, přelétl sotva znatelný úsměv. „Molly mívá strašný záchvaty. Svíjí se pak v křečích s křikem po zemi, divoce kolem sebe mlátí a u pusy má pěnu. Nikdo si netroufne se k ní přiblížit. Já jsem jediná, kdo jí v takovejch chvílích pomáhá a dává pozor, aby si neublížila a nepřekousla si jazyk. Já se s těmahle záchvatama vyznám. Můj mladší bratr je míval taky.“

„Ty Molly pomáháš?“ zeptala se Jesika překvapeně.

„Jo. Někdo jí pomoct musí,“ odpověděla Lydia klidně. „Molly je určitě zlá potvora, když má kolem sebe ty svoje hyeny a dostatek ginu. Ale když ji přepadne jeden z těch jejích záchvatů, je bezmocná. Nenávidí mě za to, ale nechává mě na pokoji, což je dost co říct.“

Jesika se na chvíli odmlčela. Pak se rozpačitě zeptala: „Proč…, proč to pro mě všechno děláš? Ještě před pár hodinami jsi mě vůbec neznala.“

Lydia neodpověděla hned. „Kolik ti je let?“ zeptala se pak.

„Příští rok v březnu mi bude osmnáct.“

„Když jsem sem přišla, bylo mi zhruba taky tolik,“ řekla Lydia. „A o životě v žaláři jsem toho věděla právě tak málo jako ty teď. Možná bych to nevydržela ani čtyři neděle, kdybych tehdy taky někoho neměla… Jmenovala se Marta. Od ní jsem se naučila o životě ve vězení i venku víc než za těch devatenáct let předtím.“

„Co se s tou Martou stalo?“

„Co by se s ní mělo stát? Je po smrti!“ odpověděla Lydia prudce, čímž dala najevo, že se o tom nechce dál šířit. „Tak už si lehni a zkus na pár hodin usnout. Zítra uvidíme. Třeba se mi podaří Molly přesvědčit, aby přistoupila na obchod.“

„Myslíš, že to půjde?“ V Jesičině hlase zněla naděje.

Lydia pokrčila rameny. „Bude záležet na tom, co jí nabídneme jako dárek na usmířenou. Máš kromě oblečení ještě něco, co by se dalo zpeněžit? Za jednu, dvě lahvinky ginu se dá z Molly vyrazit prakticky cokoli.“

Ten řetízek se zlatým přívěskem… dárek od Kennetha, napadlo Jesiku okamžitě. Měla šaty až ke krku, takže si jejího řetízku nikdo nevšiml. Jediná cennost, která jí zůstala. Jenže dobrovolně ten dárek nikdy nevydá. Znamená pro ni nekonečně víc, než jakou má cenu ve zlatě a stříbře. To bude raději trpět hlady a strachy, než by se toho řetízku s medajlonkem vzdala. Vzpomínky a tento dárek byly to jediné, co jí zbylo po velké, zapovězené lásce. Po smrti ať jí ho klidně vezmou, ale ani o chvilku dřív! „Ne, já… nemám nic, za co by se dal koupit gin,“ zalhala Jesika a byla ráda, že tu sedí v šeru. Lydia by jí jinak mohla vyčíst z tváře, že nemluví pravdu.

„Tak to se obávám, že se budeš muset rozloučit s tou pelerínou,“ vzdychla Lydia. „Přitom bys ji v zimě dost ocenila… Ale tím si teď hlavu nelam. To má čas do zítřka. Radši zkus spát. Já budu zatím dávat pozor.“

„Já nevím, jak ti mám poděkovat.“

„Tak šetři dech,“ odvětila Lydia lehce nepřátelsky. „Kdo ví, třeba budu jednoho dne potřebovat tvou pomoc já.“

„Ty mou pomoc?“

„Bůh ví. Možný je všecko. A teď už buď potichu a spi!“

Jesika tentokrát odpověď spolkla a pokusila se zaujmout na ubohé hromádce slámy pozici pokud možno nejpohodlnější. Chlad kamenné podlahy se jí přesto prodíral oděvem až na kůži. Zatím se to dá vydržet, ale zima teprve přijde. Jak jí bude, pokud se opravdu bude muset vzdát hřejivé peleríny?

Myšlenky jí bloudily v kruhu, až je konečně umlčel spánek. Pronásledovaly ji noční můry. Opilá jedubaba Molly ji ve snu neustále zaháněla do úzkých. Opuchlý obličej s křiklavě namalovanými rty a krví podlitýma očima se k ní blížil čím dál víc, až jí úplně zakryl výhled. Zářil z něj triumfující, ďábelský škleb. V jistotě, že svou oběť konečně pokořila, odhalila hnilobný chrup a potupně se zachechtala. Pak po ní pomalu natáhla masité ruce…

Jesika se hrůzou probudila. Zmocnilo se jí zděšení, jako by ji vsával silný, drtící vír. Slyšela těžký, supivý dech a zrádné šelestění, a v příští vteřině věděla, že je ztracená. Lydia přece jen taky usnula, a nad ní teď stála Molly! Cítila její ruku na své zpocené tváři, a cítila pach ginu.

Instinktivně bylo Jesice jasné, že se jí už nepodaří včas uchopit vlasovou jehlici. A s tělesnou silou Molly se měřit nemůže. Jediné, co jí teď ještě zbývá, je vykřičet svůj smrtelný strach do tmy…

Table of Contents

Titulná strana

KNIHA PRVNÍ

1

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TŘETÍ

KNIHA ČTVRTÁ