Detlef Brandes

ČEŠI POD NĚMECKÝM PROTEKTORÁTEM

OKUPAČNÍ POLITIKA, KOLABORACE A ODBOJ 1939–1945

přeložil Petr Dvořáček

Ukázka z elektronické knihy

© Collegium Carolinum e.V., München, 1969, 1975

© Detlef Brandes, 1969, 1975, 2019

Czech edition © PROSTOR, 2019

Translation © Petr Dvořáček, 1999, 2019

Preface © Václav Kural, 1999

ISBN 978-80-7260-409-8

Knihu finančně podpořil Česko-německý fond budoucnosti

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

STŘETNUTÍ OKUPAČNÍ MOCI S ODBOJEM

1. Demonstrace 28. října 1939

Jak jsme ukázali v předchozí kapitole, využívalo české obyvatelstvo k demonstracím téměř každé příležitosti. Dalo se tedy předpokládat, že bude demonstrovat i na den československé nezávislosti. Manifestace 28. října měla ovšem nabýt většího významu než demonstrace předcházející. K tomuto významu jí však nedopomohl vyšší počet účastníků, nýbrž Frankův a Hitlerův zásah.

Otázka pozadí nesmírně prudké reakce na nepokoje, tedy zatýkání, popravy a uzavření českých vysokých škol, musela zůstávat dlouho neobjasněna. V roce 1975 se mi ji však podařilo v jedné stati zodpovědět.[604]

Třicátého září 1939 přijal Hitler vyslance Protektorátu v Berlíně Františka Chvalkovského. Podle Chvalkovského zprávy se Hitler tehdy v monologu vyjadřoval ještě spokojeně o vývoji v Protektorátu. Nejenže vyjádřil naději, že „český národ dnes chápe historické rozhodnutí“ prezidenta Háchy, tedy jeho podrobení Hitlerovu ultimátu 15. března 1939, „a že kritici už mlčí“, ale dokonce „našel slova velkého uznání kulturní a hospodářské úrovně Čech a Moravy a Vašeho národa“. Hitler chválil český průmysl a zemědělství a konstatoval, že dostává příznivé zprávy o českých dělnících, kteří byli získáni na pracovní místa v Říši. Ujistil vyslance, že neexistuje důvod obávat se germanizace Protektorátu a s uznáním zdůraznil, že „naše vláda s panem prezidentem v čele“ je zárukou „zachování klidu a pořádku“.[605]

Ze zprávy, kterou Hácha, protektorátní vláda a vedoucí NS přijali s „uspokojením a radostí“,[606] vyplývá, že Hitlerův pozitivní obrázek o situaci v Protektorátu vychází z Neurathova líčení a že Hitler v té době ještě toleroval Neurathovu obezřetnou politiku. Neurath ponechával protektorátní vládě určitý manévrovací prostor umožňující provozovat politiku, která se pohybovala mezi obranou proti německým požadavkům a ústupností při silném německém tlaku, mezi podřízením německým – zejména hospodářským – cílům a spoluprací s odbojovým hnutím i s československými exilovými politiky. Českému odbojovému hnutí dovoloval tento stav relativně nerušeně budovat své organizace, zároveň jim však přikazoval vyvarovat se násilných aktů.

Říšský protektor a protektorátní vláda měli snahu přenést svou politickou linii i do doby po 28. říjnu, po 21. výročí založení ČSR. Zdálo se, že šance existují. Vláda se snažila prostřednictvím úředníků, aparátu NS a odborových funkcionářů působit na obyvatelstvo, aby se ani na 28. října „nedalo strhnout k neuváženým a z hlediska zájmů národa zavrženíhodným demonstrativním manifestacím“. Odmítala především výzvu ke stávce, kterou vydala KSČ. Vlivné a uznávané osobnosti se měly postavit na místa, kde se obvykle scházelo obyvatelstvo, aby se tam „podle potřeby domluvami a podobně postaraly o to, aby každý rušivý incident byl včas zmařen“. Docenti, učitelé a rodiče byli vyzýváni, aby na studenty, žáky a děti vhodně působili a umírňovali je.[607] Vláda kromě toho vydala pokyn, aby v tento den, tj. v sobotu, továrny, obchody a úřady zachovaly normální provoz; pracujícím byl náhradou přislíben jiný volný den. Konečně se vláda postarala i o to, aby ani programy zábavních zařízení, ani tisk a rozhlas nepřipomínaly dobu samostatnosti.

Proto se vláda domnívala, že může převzít „odpovědnost za klidný průběh 28. října“ a adresovala říšskému protektorovi prosbu, aby „jakýkoli eventuálně nezbytný zákrok přenechal protektorátním orgánům“. Zároveň se obrátila na náčelníka německé Bezpečnostní policie se žádostí přimět německé obyvatelstvo k tomu, aby se zdrželo všeho, co „by české obyvatelstvo mohlo vnímat jako provokaci nebo projev pohrdání“.[608] S těmito přípravnými opatřeními vyslovil – jak se zdá – souhlas i Frank. Ve zprávě Hitlerovi opatření v každém případě označil jako „svou koncepcí uspokojující“.[609]

Na přípravě manifestací se podílely jak národní odbojové skupiny, tak i KSČ. Ilegálním organizacím šlo v první řadě o to, aby po překvapivě rychlé porážce Polska opět pozvedly ducha českého obyvatelstva a jeho vůli k odporu.

O účelnosti demonstrací na 28. října mezi jednotlivými odbojovými organizacemi zjevně nepanovaly žádné větší názorové rozdíly. Neshodovaly se jen ve formě protestu proti okupační moci. V PÚ nabyli vrchu ti, kdo se zasazovali o „tichou“ slavnost.[610] Člen PÚ Krajina do Paříže a do Londýna sděloval, že lidé byli vyzváni k tomu, aby se slavnostně oděli, aby nenakupovali, nekouřili a nepili a v podnicích a kancelářích se uchylovali k „pasivní rezistenci“.[611] Ilegální KSČ naproti tomu sdělovala: „Na 28. října připravujeme masovou stávku a demonstrace proti okupantům.“[612]

První série letáků, vybízejících v Praze k oslavě 28. října, se objevila mezi 10. a 15. říjnem. Letáky obyvatelstvo vyzývaly k tomu, aby se ten den každý oblékl do svátečního, aby nikdo nechodil nakupovat a nepoužíval pouliční dopravu. Druhá série způsob demonstrace specifikovala už blíž, ale ani tyto letáky nepocházely z nějakého centrálního zdroje, jak je vidět na jejich rozdílných, ba protichůdných pokynech.[613] Ve třetí sérii, rozšiřované od 22. října, byla rovněž zřetelně patrná odlišná stanoviska jejich původců. Zatímco nekomunistické letáky nabádaly pouze k demonstraci národní semknutosti a obyvatele vyzývaly, aby nejezdili elektrickou drahou, nekupovali noviny, nepili (vzhledem k válečné dani, kterou byly nápoje zatíženy ve prospěch Říše) a ve svátečním se procházeli po městě, komunistické letáky vyzývaly ke „generální stávce“. Pražské obyvatelstvo mělo podle pokynů těchto komunistických letáků demonstrovat před sovětským konzulátem za připojení Protektorátu k SSSR.[614]

Některé z dřívějších pokynů byly v posledních říjnových dnech částečně odvolány. Tak například předtím se doporučovalo vzít si toho dne černou kravatu, ale pak se proslechlo, že Gestapo zamýšlí všechny s černou kravatou „koncentrovat“, a proto byl tento pokyn odvolán. Odvolání pokynu se však už nedostalo ke všem účastníkům. Dvacátého sedmého října byla pomocí letáků rozšířena instrukce, aby lidé chodili pouze s trikolorou a v závodech na několik minut zastavili práci. Mimo Prahu byly tyto směrnice ještě doplněny, a tak se na mnoha návrších rozhořely ohně, hákové kříže se přelepovaly trikolorami, strhávaly se německé nápisy a lidé nosili černé a modré čepice s trikolorou.[615] Další letáky vybízely ke dvouminutovému tichu na Václavském náměstí a k bojkotu práce na pracovišti.[616] Na mnoha místech se objevily letáky, které za hlavní smysl demonstrací považovaly snahu usvědčit Hitlera před celým zahraničím ze lži, jestliže tvrdí, že v Protektorátu panuje klid a spokojenost s novým statusem. Ovšem téměř všechny letáky končily výzvou, aby se lidé vyhnuli srážkám a neprolévali předčasně krev.[617] Šeptanda zároveň vyvolávala v Češích naději, že 28. října přijde osvobození, že Protektorát převezme Sovětský svaz, že toho dne se navrátí prezident Beneš apod.[618]

Německé i české protektorátní úřady o přípravách na 28. říjen pochopitelně věděly. Zemské úřady v Čechách a na Moravě upozornily na chystané demonstrace své okresní hejtmany a policejní ředitelství a vydaly pokyn, aby jim zabránili.[619] Úředníci měli působit na své okolí, na spolky, podnikové výbory a vážené osobnosti, aby se demonstrací neúčastnily.[620] Vláda prostřednictvím českého ministerstva vnitra požádala německé úřady, aby udržení klidu a pořádku přenechaly pouze jí samé a aby mírnily německé obyvatelstvo.[621] Odborová centrála vydala provolání, v němž dělníky i zaměstnance volala k zachování klidu a pořádku. Její předseda promluvil ve stejném duchu do pražského rozhlasu.[622] Ve Výboru NS se objevil návrh, podle něhož by se toho dne Němci neměli v Praze raději vůbec ukazovat, aby Čechy zbytečně nedráždili.[623] Neurath za svou osobu tento návrh akceptoval: vydal heslo „Nevšímejme si jich“ a odjel.[624]

V předvečer 28. října bylo po hospodách jen málo lidí a provoz na ulicích byl slabší než jindy. Lidé si v rodinném kruhu vyslechli na BBC Benešův proslov. Pouliční obchodníci, kteří normálně prodávali noviny a upomínkové předměty, docílili 27., a zejména ráno 28. října velkého obratu se stužkami v národních barvách. Jak zjistilo ministerstvo vnitra v Praze, bylo ve dnech před 28. říjnem a přímo 28. října prodáno na 30 000 takových pásek.[625]

Už ráno 28. října signalizovalo, co přijde. Pokynu, aby si lidé vzali slavnostní nebo smuteční oděv, uposlechla jen část obyvatel, zato téměř každý Čech pospíchající do práce si připnul nějakou tu stužku v národních barvách. Někteří mladíci si nasadili čepice masaryčky, jiní měli odznak NS vzhůru nohama – písmena se tak proměnila v SN, což podle jednoho sloganu šeptandy mělo znamenat „Smrt Němcům“.[626]

České úřady proti demonstrativnímu nošení masaryček a stužek v československých barvách zcela rozumně nezakročovaly: takto vyrazilo do ulic 95 procent chodců.[627] Ve většině pražských závodů začali dělníci práci přesně. Jen v některých menších podnicích a v jednom podniku střední velikosti a téměř na všech stavbách dělníci k práci nenastoupili buď vůbec, anebo sice přišli, ale nepracovali. Na vysokých školách byla během dopoledne zastavena výuka.[628] V centru Prahy došlo k potyčkám mezi Němci a Čechy; zvláštní pozornost na sebe přitom na obou stranách poutali studenti. Podle zprávy českého policejního ředitelství v Praze působilo vystoupení německých studentů dojmem, že bylo naplánováno a řízeno. Počínání těchto studentů připomíná jejich chování v noci na 15. březen.[629] Shazovali Čechům z hlav masaryčky a strhávali jim odznaky s národními motivy. Eliáš později výtržnosti z české strany označoval za důsledek těchto německých útoků na „mírumilovné“ Čechy.[630] Ovšem podle zprávy velitelství Bezpečnostní policie a SD v Praze začali s násilnostmi Češi, němečtí chodci se pouze bránili.[631] Ačkoli původce srážek je třeba zřejmě hledat na obou stranách, přetrvává dojem cíleně nasazeného německého studentstva.

Mezi 10. a 11. hodinou se na Václavském náměstí a na Staroměstském náměstí začaly utvářet větší hloučky lidí a propukaly nové srážky mezi Čechy a Němci.[632] Česká policie v centru města lidem ve shlukování nebránila. Naopak spíš demonstrantům ponechávala volnou ruku.

„Vůbec nebylo bráněno ani příchodu dalších demonstrantů z předměstí a z pražského okolí. Z nádraží se do centra řinuly další a další davy lidí z předměstských vlaků. V mnoha závodech a úřadech byla předčasně zastavena práce, až se Václavské náměstí černalo lidmi různých povolání.“[633]

Mezi Němci a Čechy docházelo stále častěji k šarvátkám. Na Uhelném trhu například srazili jednoho esesmana v civilu. Na Staroměstském náměstí demonstrovalo kolem 800 lidí a hanlivě pokřikovali na přítomné Němce.[634] Před budovou Gestapa v Bredovské ulici se asi ve 13 hodin shromáždil velký dav lidí, kteří protestovali proti teroru Gestapa.[635]

Když byla situace už takto napjatá, velitel Bezpečnostní policie a SD zavolal ministru vnitra Ježkovi a sdělil mu, že stejně jako každou sobotu projde po Václavském náměstí hlavní stráž Tělesné standarty SS. A jestliže nebude do té doby obnoven pořádek, Tělesná standarta si poradí sama a dostatečný prostor si zjedná vlastními silami. Velitel Bezpečnostní policie a SD pak o situaci informoval Tělesnou standartu a českého policejního prezidenta.[636] Václavské náměstí bylo nato vyklizeno zesílenými českými policejními silami, takže jednotka mohla propochodovat. Většina Čechů se k ní otočila zády. V tu chvíli se zdálo, že chuť Čechů k dalším demonstracím pominula, záhy ovšem srážky mezi Čechy a Němci, v jejichž řadách od té chvíle převažovali esamani a esesmani v uniformách, nabyly opět na intenzitě. Česká policie v tom žádné ze stran téměř nebránila.

Asi ve 13.30 zamířili na Václavské náměstí z postranních ulic zpívající demonstranti a v tom okamžiku poprvé zasáhla německá policie. Přesto bylo za chvíli celé Václavské náměstí zaplněno hlučícím davem. Ze zástupu se ozývaly výkřiky jako: „Chceme svobodu, chceme právo!“, „Ať žije Beneš!“, „Pryč s Hitlerem!“, „My chceme Stalina!“ atd. Zatímco česká policie zjevně dělala, že neslyší, německá zahájila zatýkání. Vytlačila Čechy do postranních ulic, tam se zpíval Kde domov můj a Hej, Slované.[637] V těch okamžicích zazněly z řad demonstrantů i první výstřely.[638]

Mezi 15. hodinou a 15.30 bylo centrum demonstrace v ulicích mezi Příkopy a Václavským náměstím. Zástup se shromáždil před hotelem Palace, kde bydleli příslušníci Gestapa, a volal: „Tady bydlí krvaví psi!“ Lidé vyrvali jednoho zatčeného z rukou několika gestapáků, pár jich srazili k zemi a šlapali po nich. Přimět tento dav k tomu, aby nechal příslušníky Gestapa i jejich příbytek svému osudu, se podařilo teprve oddílu řídící úřadovny Gestapa.[639] Na druhé straně Václavského náměstí přihlížela česká policie tomu, jak demonstranti znovu provolávají slávu Benešovi a Stalinovi, jak z jejich úst zaznívá požadavek po obnovení Československé republiky a zpívají se národní písně. Dav se potom začal přesouvat z Jungmannovy ulice na Karlovo náměstí. Česká policie je vytlačovala jen neochotně. V 17 hodin se demonstrantům podařilo na Václavské náměstí vrátit. Mezitím dorazily posily z předměstí. Nyní německá policie zasáhla přímo a demonstranty rozptýlila; ozvalo se při tom i několik přestřelek.[640]

Už předtím, v 16 hodin, zavolal státnímu prezidentu Háchovi do Lán Frankův tajemník Gies, aby oznámil Frankovu návštěvu. Ministerstvo vnitra už Háchu o pražských událostech informovalo; Hácha si povolal Eliáše s Havelkou.[641] Protože Neurath nebyl v té době v Praze,[642] přijel Frank do Lán v 16.55 jen s velitelem Bezpečnostní policie a SD Stahleckerem. Informovali Háchu o tom, co se děje v Praze, a předali mu Hitlerův příkaz, že v Protektorátu nestrpí žádné demonstrace a že za klid a pořádek činí zodpovědnými české bezpečnostní orgány. Nejsou-li protektorátní úřady schopny zjednat pořádek, zruší protektorátní autonomii a povolá Tělesnou standartu.

Jednání poté pokračovalo za Eliášovy a Havelkovy přítomnosti; oba muži přijeli asi půl hodiny po Frankovi. Už po čtvrthodině odjeli všichni čtyři zpět do Prahy.[643]

Česká policie nyní opustila svůj vyčkávací postoj, nejspíš v důsledku této razantní pohrůžky a na základě Ježkova pokynu. Během relativně krátké doby se jí kolem 18. hodiny podařilo bez velké námahy a bez zvláštního odporu Václavské náměstí vyklidit a uzavřít. Tím demonstrace v centru skončily, ale až asi do 20 hodin pokračovaly na Karlově náměstí, na Vinohradech a na Masarykově nádraží.[644] Na místě střetnutí zůstalo 174 dvojjazyčných tabulek stržených z tramvají, 92 z nich bylo poškozených. Byl jeden mrtvý (dělník Otakar Sedláček) a 15 raněných (pokud byli hospitalizováni), počet lehce zraněných šel do stovek. Čtyři sta osob bylo zatčeno, z toho českou policií jen 50.[645]

Na venkově a v ostatních městech Protektorátu ke střetům nedošlo. V Brně se v centru sešlo kolem 800 lidí a na okolních kopcích vzplanuly ohně.[646] V Moravské Ostravě se na jednom náměstí shromáždil dav 3000 lidí, policie jej však rychle rozehnala.[647] V ostatních městech se v oknech vyvěšovaly československé vlajky, lidé nosili odznáčky s národními motivy a zpívali národní písně. I tam byly zaznamenány potyčky s Němci, poškozovaly se německé nápisy apod. V mnoha obcích chodili lidé slavnostně oblečeni, v dalších zas nepřišli žáci do školy. Ve všech větších závodech se pracovalo, jen v Mladé Boleslavi dvě hodiny stávkovalo 1300 dělníků tamější Škodovky a v Rakovníku stávku zahájilo osazenstvo továrny na jízdní kola. K tomu přibyly ještě některé stávky dílčí.[648] Při popisu událostí mimo Prahu vyzdvihl velitel Bezpečnostní policie a SD správné počínání české policie, na rozdíl od její pasivity v Praze.[649]

Demonstrace v Praze pokračovaly ve zmenšeném měřítku 29. října. Byla zastavena tramvajová doprava, aby se zabránilo přísunu velkého davu lidí do centra. Toto opatření mělo být původně ve 13 hodin zrušeno, na německé přání bylo však prodlouženo na celý den. Když počet lidí s masaryčkami a odznáčky přesto narůstal, odvysílali v rádiu i v městském rozhlase s ampliony rozmístěnými po ulicích výzvu české vlády, aby lidé čapky a odznaky odložili a vycházeli pouze s odznaky NS. Frank opět vyslal do města své bojůvky, ty opět rozpoutaly hon na Čechy s odznaky. Němci opět napadali Čechy. Strhávali jim odznaky a sráželi čepice, takže českým policistům nezbylo než běhat od chodce k chodci a vyzývat je, aby odznak sundali. K větším střetům však toho dne už nedošlo.[650]

Jak německá, tak česká strana se pokoušela události po 29. říjnu bagatelizovat. V hlášení ČTK se hovořilo, že „poštvané mladistvé živly […] popuzovaly ke shlukům“, které bylo možno potlačit všude českou policií v klidu bez použití násilných prostředků.[651] Z programu každodenní tiskové konference na ministerstvu propagandy v Berlíně bylo staženo hlášení agentury DNB o nepokojích v Praze.[652]

Na přání protektorátní vlády se Hácha 31. října vydal k Neurathovi, aby si stěžoval na údajně provokativní chování Němců 28. října. Podle jeho názoru nesli vinu za výtržnosti pouze oni a nikdo jiný.[653] Neurath dal při tomto rozhovoru Háchovi najevo svou lítost nad tím, že nebyl v Praze. Řekl, že sám by záležitost posoudil mnohem objektivněji – a zaujal tak stanovisko proti Frankovým opatřením v době své nepřítomnosti.[654] Hácha pak svůj názor na věc shrnul ještě jednou v dopise; poděkoval Neurathovi za to, že s ním sdílí jeho názor na celou věc do té míry, že ji ani on, Neurath, nehodlá přeceňovat. Podle Háchova mínění bylo české obecenstvo vyprovokováno několika „horkokrevnými lidmi německé národnosti“. Nasazení německých mocenských prostředků a „zvláště tak brutálním způsobem“ bylo podle něho zbytečné. Hácha uzavřel dopis prosbou o rychlé propuštění zatčených.[655] Podle Feierabendových pamětí Hácha příštího dne informoval vládu v tom smyslu, že návštěva u Neuratha skončila jednoznačným úspěchem. Neurath mu prý přislíbil, že všichni zatčení budou propuštěni a nikdo nebude odsouzen. Feierabend se tehdy domníval, že Neurath se zjevně rozhodl zbavit Frankova poručníkování.[656] Rozpor mezi Neurathem a Frankem v hodnocení 28. října se projevil i v jedné administrativní otázce. Frank se zasazoval o to, aby v případě nepřítomnosti říšského protektora a státního tajemníka měl velitel Bezpečnostní policie a SD, popřípadě velitel Pořádkové policie zcela volnou ruku; Neurath je naopak chtěl podřídit státnímu podtajemníkovi. Jeden pracovník říšského kancléřství informoval o souvislostech tohoto rozporu takto:

„Za tímto názorovým rozdílem se podle mínění referenta, jenž se právě vrátil z Prahy, skrývají zásadně odlišné pohledy na linii německé politiky v Protektorátu; zatímco státní tajemník Frank chce nepokoje z 28. října, jež se omezily na město Prahu, použít k všeobecnému zostření kurzu, na druhé straně se zdá, že říšský protektor a státní podtajemník jsou odlišného názoru.“[657]

2. Studentská demonstrace 15. listopadu 1939 a uzavření českých vysokých škol

Frank se způsobem svého referování Hitlerovi a Himmlerovi snažil diskreditovat Neurathovu politickou linii.[658] Vyplývá to také ze srovnání konceptu a definitivního znění jeho zprávy. Rozdíl mezi svou vlastní a Neurathovou politikou dal výmluvně najevo, když Čechům zničehonic vložil do úst heslo, které se neobjevuje ani v návrhu, ani v podrobné policejní zprávě; Češi prý volali: „Neurath ven, Franka pověsit!“ Himmlerovi si Frank stěžoval, že Neurath víc věří Háchovi než vlastnímu státnímu...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

I OD NĚMECKÉ OKUPACE PO DEMONSTRACE NA PODZIM 1939

OKUPAČNÍ POLITIKA A KOLABORACE DO LISTOPADU 1939

ODBOJ DO LISTOPADU 1939

STŘETNUTÍ OKUPAČNÍ MOCI S ODBOJEM

1. Demonstrace 28. října 1939

2. Studentská demonstrace 15. listopadu 1939 a uzavření českých vysokých škol

II OD UZAVŘENÍ VYSOKÝCH ŠKOL PO HEYDRICHOVO JMENOVÁNÍ ZASTUPUJÍCÍM ŘÍŠSKÝM PROTEKTOREM

OKUPAČNÍ POLITIKA A KOLABORACE DO ZÁŘÍ 1941

ODBOJ OD LISTOPADU 1939 DO ZÁŘÍ 1941

III OD HEYDRICHOVA JMENOVÁNÍ ZASTUPUJÍCÍM ŘÍŠSKÝM PROTEKTOREM PO JEHO SMRT

OKUPAČNÍ POLITIKA A KOLABORACE DO ČERVNA 1942

ODBOJ DO ČERVNA 1942

IV OKUPAČNÍ POLITIKA A KOLABORACE PO ATENTÁTU NA HEYDRICHA

OKUPAČNÍ POLITIKA

MEZI KOLABORACÍ A ATTENTISMEM

V DÍLČÍ OBLASTI OKUPAČNÍ POLITIKY

HOSPODÁŘSKÁ POLITIKA

NÁRODNOSTNÍ A RASOVÁ POLITIKA

VI ČESKÝ ODBOJ PO ATENTÁTU NA HEYDRICHA

NÁRODNÍ ODBOJOVÉ HNUTÍ

KOMUNISTICKÉ ODBOJOVÉ HNUTÍ

SÍLA A ÚČINNOST ČESKÉHO ODBOJE

VII PRAŽSKÉ POVSTÁNÍ