Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Katy Evans: Legenda

Vydání první

Copyright © 2016 by Katy Evans

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2295. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Legend vydaného v roce 2016

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © Volodymyr Tverdokhlib/Shutterstock

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1182-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1183-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

KATY EVANS

LEGENDA

Věnováno velkým snům a ještě větším lidem,

kteří si za nimi jdou.

SEZNAM SKLADEB

„STREET LIGHTS“ od Kanye Westa

„UNBREAKABLE SMILE“ od Tori Kelly

„ROLLERCOASTER“ od Bleachers

„RESISTANCE“ od Muse

„FEELS LIKE TONIGHT“ od Daughtry

„GERONIMO“ od Sheppard

„FAVORITE RECORD“ od Fall Out Boy

„BEAUTIFUL LIFE“ od Nicka Fradianiho

„I WON’T GIVE UP“ od Jasona Mraze

„MADNESS“ od Muse

„BEAUTIFUL NOW“ od Zedd

„FIGHT SONG“ od Rachel Platten

1

SEATTLE

Reese

Na letiště mě veze máma. Na cestu jsem si oblékla oblíbené džíny a oblíbené triko. Asi pro štěstí.

„Určitě to všechno zvládneš?“

„Ano.“

„Reese.“ Než stihnu vystoupit z auta, chytí mě za ruku. „Mám tě ráda…“

„Taky tě mám ráda,“ usměju se na ni.

Nakloní se ke mně, aby mě objala. Zavřu oči a nepouštím ji. Voní po citronech. Jako domov, jako všechno, co znám.

„Máš pas, letenku…?“

Přikývnu. Vystoupím a vytáhnu kufr.

Otočím se, abych jí zamávala. Dívám se, jak odjíždí, a už teď se mi stýská.

Zhluboka se nadechnu a poprvé v životě vstoupím do letištní haly.

Za čtyři hodiny, po nástupu do letadla a samotném letu, přistanu v Seattlu. Naše letadlo kroužilo půl hodiny nad městem, než konečně přestalo pršet a my jsme dostali povolení k přistání. Je tu mokro a zeleno. Před terminálem už na mě čeká moje sestřenice Brooke.

„Reese!“ S dlouhým culíkem, upnutými běžeckými kalhotami a dokonalým tělem pod nimi vypadá, jako by vystoupila ze stránek Sports Illustrated. „Jsem moc ráda, že jsi přijela.“ Pevně mě obejme, než mě představí vysokému, kudrnatému muži, který stojí vedle ní. „Tohle je Pete.“

„Rád tě poznávám, Reese,“ poví mi a natáhne se po mém kufru. „Vítej v týmu.“

„Díky, že tu můžu být.“

Pokud se Brooke nezamlouvalo, že s ní strávím celé léto, nedává to najevo. Celou cestu je nadšená a upovídaná a zodpovídá mi všechny otázky ohledně toho, jak jí můžu pomoct s jejím tříletým synem Racerem.

Na konci slepé ulice v Lakehaven zastavíme před jejich rozlehlým domem s výhledem na záliv. Dům má štukovou fasádu, rozložitou rovnou střechu a zastřižený trávník.

Nemám slov. Vykulenýma očima se rozhlížím kolem sebe, zatímco mě tu Brooke provádí. Dům je plný nejnovějších technologií, má pět ložnic a kuchyň tak obrovskou, že by se v ní dalo vařit pro celou restauraci. Má vysoká okna, spoustu přirozeného světla a výhled na Mount Rainier v dálce za lesklou vodní hladinou.

Brooke mě vede chodbou k pokoji pro hosty. Chodba je vyzdobená fotografiemi slavných sportovců a mezi nimi visí i fotografie s cedulkou URAGÁN. Snažím se na tu fotku nezírat, protože vím, že Uragán je její celosvětově proslulý manžel, bývalý boxer a nyní zápasník smíšených bojových umění. Dokonce i lidé, kteří o smíšených bojových uměních nikdy neslyšeli, vědí, kdo je Uragán. Máma říká, že mu tak přezdívají proto, že smete každého protivníka z povrchu zemského. Teda ne doslova smete. Aspoň doufám. Ale pohřbí je do země. Na internetu se dá najít hromada článků o tom, že je to bojový stroj a ten nejlepší, jaký kdy žil.

Dojdeme k mojí ložnici. Nejradši bych se Brooke zeptala, jestli se někdy v tomhle domě neztratila. Ložnice je dvakrát tak velká než můj pokoj doma, vkusně vyzdobená ve světlých tónech s náznakem pastelově modré na závěsech a přehozu na postel.

„Tady máš členskou kartičku do posilovny. Kupujeme je po tuctu pro celý tým. A teď patříš do rodiny i ty.“ Mrkne na mě. „V ledničce je jídlo, v koupelně čisté ručníky, postel má zbrusu nové povlečení. Máš mobil?“

„Ano.“

„Dobře. Dala ti tvoje máma moje číslo, že jo?“

Potvrdíme si, že na sebe máme kontakt. Už je to dlouho, co jsem s ní naposledy mluvila. Jsem spíš stydlivější a moc toho nenamluvím. Brooke to nejspíš ví. Máma jí určitě pověděla o všem, co se v mém životě odehrálo, od narození až do dnešního dne, stejně jako mi dala vědět, že si Brooke vzala Remingtona „Uragána“ Tatea.

Ve světě sportu a wellnessu jsou považováni za celebrity, a to naprosto po právu.

Mámu napadlo, že by mi mohlo pomoct, kdybych s nimi a jejich týmem strávila nějaký čas, zatímco budou přes léto objíždět zápasnické soutěže Undergroundu. Když jsem za ní přišla s tím, že potřebuju vymyslet, co dělat se životem, navrhla, abych přijela sem.

A tak jsem tady a snažím se zjistit, kdo jsem.

Začnu si vybalovat, věci si úhledně uskládám do šuplíku a několik kousků oblečení si pověsím do skříně. Potom dojdu k oknu a vyhlédnu na vodu. Brooke právě přichází k vysokému tmavovlasému muži, který nese na ramenou malé dítě. Vím, že to jsou její manžel a syn.

Neviděla jsem Racera od Vánoc a s Broočiným manželem jsem se dosud neseznámila, ale je stejně působivý jako jeho pověst, a to i takhle z dálky. Remy Tate je obrovský jak hora a na jeho ramenou vypadá jeho syn, jako by seděl na vrcholu světa. O slavném Uragánovi bylo řečeno mnohé, včetně toho, že je sexy a mužný. Racer tahá svého tátu za vlasy a Remy ho drží za drobná chodidla. Dívá se na dlouhé molo a vodní hladinu, když k němu Brooke přijde a obejme Remyho kolem pasu.

Při pohledu na ně se usměju. Kvůli rozvrhu jeho zápasů hodně cestují, moc často je proto nevídám, ale jsme rodina. Vypadají tak klidně a šťastně. Racer sebou začne zmítat, ukazuje na vodu, jako by chtěl na loď.

Racer. Moje jízdenka z města. Někdo, o koho se krom sebe budu odteď starat.

Pomyslím na Milese a bodne mě osten bolesti. Možná že když teď budu pryč, začne se mu po mně stýskat. Být od sebe mu pomůže uvědomit si, že ke mně cítí něco silnějšího než jen přátelství.

Mluvíme spolu, ale ne tak často, jak bych chtěla.

Reese: Ahoj. Právě jsem v pořádku dorazila.

Miles: To je dobře. Užij si to, Reesi.

Reese: Díky :-) Bude to fajn.

Počkám, jestli se mě třeba na něco nezeptá. Nezeptá. Ležím na posteli, zírám na telefon a potom napíšu mámě, abych jí dala vědět, že jsem v Seattlu.

2

SEATTLE

Maverick

Ani za milion let, chlapče.

Ne.

NEZÁJEM.

Vysmahni odtud!

Čtyři města za dva dny a víc dveří, které se mi přibouchly před nosem, než bych zvládl spočítat. Nadhodím si batoh na rameni, popadnu cestovní tašku a odškrtnu ze seznamu další jméno.

Nastoupím do autobusu, o půl hodiny později z něj vystoupím, rozhlédnu se po ulici plné komerčních i bytových domů a zaklepu na poslední dveře.

„Trenér Hennesy?“

Je to vysoký muž s prošedivělými vlasy, na sobě má tepláky a na krku mu visí žluté stopky. Tázavě se na mě zadívá.

„Jsem váš příští šampion.“

Zasměje se, ale pak nejspíš v mém obličeji něco uvidí. V mém postoji. Hlad, rozhodnost, kuráž. Možná že jsou mi v očích vidět koule. Zvážní a dveře otevře. „Pojď dál.“

Na moje jméno se nezeptá.

Asi jediným pohledem poznal, že ho najde ve slovníku hned u hesla „odhodlanost“.

Odvede mě do garáže. „Kde jsi dřív trénoval?“ zeptá se.

„Jsem samouk. Sleduju videa.“

Odfrkne si, ale pokrčí rameny. „Dobře, uvidíme, co v tobě je.“

Rozhlédnu se po vybavení v místnosti. Ze stropu visí těžké pytle, kůže je ošoupaná po úderech mnoha zápasníků, kteří přišli přede mnou. Odložím tašku na zem, rozepnu si batoh, a aniž bych si svlékl mikinu, začnu si nasazovat rukavice.

„Svleč si to, potřebuju vědět, co v tobě je. Chci vidět, jestli jsi ve formě,“ prohlásí Hennesy.

Zatnu zuby. Pomalu si mikinu rozepnu. Svleču si ji a ohlédnu se přes rameno. Poodstoupím tak, aby trenér neviděl na moje záda. Právě uklízí ring. Dobře. Aspoň přejdeme rovnou k věci.

Vrátí se ke mně. „Dej mi ji.“ Podám mu mikinu a on ji odhodí stranou, složí si paže na hrudi a podívá se na mě. „Nejdřív boxovací hrušku.“

Nadechnu se, postavím se před hrušku a udeřím. Prásk.

Dál do ní buším rychlostí blesku, po úderech mých pěstí pytel poletuje.

Měl bych se nejdřív rozehřát, ale celý den dělám právě tohle, a nepřestanu, dokud si nenajdu trenéra – a ani pak se nezastavím.

Naberu tempo a zrychlím, paže se mi pohybují dozadu, dopředu, buší do hrušky, až sebou smýká tak rychle, že ji ani nevidím.

Začínám se potit. Je tu zatuchlý vzduch, ale nepřestanu. Potřebuju, aby mě přijal. Potřebuju jediné ano, které mě dostane do ringu. Jenom jedno jediné ano, zbytek už zvládnu.

„Konec,“ zastaví mě Hennesy. Ukáže na boxovací figurínu a pytel. „Koukneme se, jak umíš bušit do pytle.“

Máchnu a udeřím klouby do pytle, dávám do svých pěstí všechno, co mám. Buch, bum, buch.

Hennesyho odměřený postoj se začíná hroutit pod přívalem nadšení. „To zírám, chlapče!“

Dostávám se do toho. Jsem soustředěný, vnímám jenom sebe, hnědý kožený pytel, svoje pěsti a nic jiného, jen buším do místa, kam upírám oči.

„Viděl jsem dost.“ Zastaví pytel, aby se přestal houpat. Oči má lesklé. „Vyplň to.“

Sundám si pravou rukavici a popadnu pero, když na stůl v koutě položí list papíru. Skloním se, abych do formuláře vyplnil svoje jméno a kontaktní informace, když si – příliš pozdě – uvědomím, že teď vidí tetování na mých zádech.

„Jsi jeho syn.“

Ztuhnu uprostřed podpisu.

Uběhne vteřina. Pak druhá.

Pomalu odložím pero a naposledy se na papír zadívám. Nakonec ho přece jenom nebudu moct vyplnit. Otočím se.

Trenér zbledl.

Čekám ještě několik vteřin. Možná je jiný. Možná se s tím dokáže popasovat.

Hodí mi mikinu. „Vypadni. Na tebe v ringu není nikdo zvědavej.“

Zamračeně chytím mikinu do pěsti a přistoupím k němu, teď jsem už stejně naštvaný jako on. „To je fakt blbý. Protože stejně budu zápasit.“

Aniž bych od něj odtrhl oči, sundám si levou rukavici, strčím ruce do rukávů mikiny a zapnu si ji.

Vyjdu ven a dveře se za mnou zabouchnou. Zatnu zuby, schovám rukavice do tašky, kde spatřím jiné rukavice, staré a černé. Schovám je na úplné dno a tašku zapnu.

Za týden a půl začíná sezóna. Bez trenéra nebude zápas. Ani se nedostanu do tělocvičny.

Nic a nikdo mi ale nezabrání vlézt do ringu.

Zvednu ze země penci.

A přes ulici zahlédnu holku ve sportovním oblečení, právě si zavazuje tkaničky. Stojí u dveří posilovny. Narovnám se, hodím si přes hlavu kapuci a přejdu silnici. Jdu za ní, jako bych k ní patřil.

3

„PATŘÍ KE MNĚ“

Reese

Dnešek je prvním dnem mého osobního výcvikového tábora. Strávila jsem s Tateovými teprve jeden den a dobrá zpráva je, že se v dosahu nenacházejí žádné tyčinky Snickers. Jen samé zdravé věci s označením bio. Vše čerstvé. Ovoce, libové maso, všechno, co potřebuju, abych se konečně – konečně – zbavila těch posledních pěti otravných kil, která s sebou posledních několik let vláčím. Přinášejí mi akorát frustraci, nespokojenost a pocit nejistoty. Jsou důkazem, že nad záchvaty hladu a chutí nemám žádnou kontrolu. Připomínají mi, proč jsem nikdy nechodila tancovat nebo – navzdory tomu, jak moc miluju pláže – chytat v plavkách bronz. Hodlám odteď cvičit jako blázen.

Až se vrátím domů, vstoupím do místnosti plné lidí se širokým úsměvem a bez zadku velikosti Himálaje. Bude mi to slušet tak, že Miles Morris začne při pohledu na mě slintat. Uzná, že jsem pro něj ta pravá a že ho naše přátelství příliš zaslepilo, než aby si toho všiml.

A vyspím se s ním – bude to vůbec poprvé, co se s nějakým klukem vyspím – a udělám to, aniž bych byla nervózní, že mě uvidí nahou, protože budu krásná a štíhlá a – to především – sebejistá. Tak sebejistá, že to s ním udělám i za bílého dne, pokud bude chtít.

Stáhnu si triko o něco níž, protože mi vyjelo po bocích. Lapám po dechu a trochu snížím rychlost běžeckého pásu. Kdybych to neudělala, musela bych se do školky, kam půjdu vyzvednout ten svůj dáreček, doplazit po zemi a cestou domů bych za sebou táhla vlastní jazyk. Ne, díky.

Jsem na táboře pro zdravější život.

Brooke tvrdí, že se podobám Jennifer Lawrenceové a že mi závidí postavu přesýpacích hodin. Spíš vypadám, jako bych se narodila s korzetem, který mi přeštípl trup vedví. Prý mám křivky. Broočinu sportovní postavu bych brala bez váhání. Tělo ve tvaru přesýpacích hodin mám díky genům, ale za sportovní postavou nejsou jen geny – je na ni potřeba tvrdá práce, a to obdivuju.

O maličko zvýším rychlost běžeckého pásu a rozhlédnu se po posilovně plné lidí. Pohled mi zabloudí na kluka, který vešel do posilovny za mnou.

Právě na opačném konci místnosti buší do pytle. Vypadá soustředěně. Je to jediný zápasník, který s nikým nemluví a nemá trenéra.

Řekla bych, že vypadá, jako by neměl přátele, ale spíš se zdá, že nechce, aby ho někdo otravoval, a přátele nepotřebuje – má svoje pěsti.

Pohledný kluk teď přitahuje pozornost všech přítomných. Možná protože buší do pytle, až řetěz, na němž je zavěšený, řinčí. Spíš ale myslím, že to bude hlavně tím, že z něj sálá vášeň pro to, co dělá. A taky při tom vypadá hoooodně dobře.

Napravo spatřím jednu z recepčních, která právě vešla do posilovací a kardio části posilovny. Připojí se k ní druhá a o něčem spolu debatují.

„Nemá členství,“ zaslechnu.

Jedna z nich zamíří zpátky k recepci. Posilovna má otevřený půdorys, díky tomu ji vidím z běžeckého pásu. Žena zvedne telefon a za chviličku zase zavěsí. „Jdou sem,“ oznámí, když se k ní za recepčním pultem připojí její kolegyně.

Nezastavím se, při chůzi se dívám na toho kluka. Je vážně dobrý. V životě jsem neviděla, že by někdo bušil do pytle tak tvrdě, a nikoho neobtěžuje. Vypadá to, jako by pro něj neexistovalo nic než jenom ten pytel, do kterého mlátí.

Pozoruju ho, ještě když se v posilovně objeví dva uniformovaní členové ochranky.

Dáma u vchodu ukáže na mladého muže. Ten vypadá, jako by je vycítil. Zamračeně otočí hlavou. A pak se k nim pomalu vydá. Zastaví se několik kroků od nich a stojí tam tak domýšlivě a vyzývavě, jak jsem to ještě nikdy neviděla. Skoro jako by čekal, až ho odtud vyhodí.

„Musíte jít s námi a potvrdit nám na recepci svoje členství,“ oznámí jeden z mužů výhrůžně.

Zastavím běžecký pás a zničehonic z něj seskočím. „Patří ke mně.“

Kluk a ochranka se ke mně otočí. Rychle přikývnu. „Přišel se mnou.“ Vytáhnu členskou kartičku. Strážní si ji přijdou prohlédnout. Jeden z nich přivede zpátky recepční.

„Ať se příště zapíše na seznam hostů,“ poví mi žena zamračeně.

Přikývnu.

Strážní vycouvají a já si uvědomím, že se na mě ten kluk dívá. Jako doopravdy dívá. Má tepláky a mikinu a postoj. Stojí nehybně, tepláky mu visí nízko na úzkých bocích, odhalují mu proužek kůže na břiše a bocích, kde mu začíná svalnaté véčko. Hlavu má plnou černých vlasů a oči barvy oceli, které by však tentýž kov dokázaly v mžiku roztavit. Má ten nejupřenější mlčenlivý pohled, jaký jsem kdy viděla.

A nespouští ho ze mě.

Není mi to příjemné.

Jsem z toho nervózní.

Na sobě mám fuchsiový sportovní top a obepnuté sportovní kalhoty, medové vlasy jsem si stáhla do culíku. Nejsem nijak výjimečná, ne mezi všemi ostatními dívkami v posilovně, a vlastně ani mezi všemi dívkami na světě. Zatímco se na mě dívá, cítím, jak se mi konečky vlasů v culíku otírají o záda. Zachvěju se jak nikdy předtím.

Jeho pohled mě zneklidňuje, proto na něj mávnu rukou. „Vrať se k tomu, co jsi dělal,“ povím mu.

Ani se nehne.

Je mladý a opálený, obličej má ostře řezaný, s úzkým a nízko posazeným obočím, které připomíná řezné rány, nos má na zápasníka příliš dokonalý a čelist působí nezničitelně.

Jeho pozornost mi nedává smysl, proto se vrátím k běžeckému pásu.

Kluk zmateně svraští obočí. Vyzývavě to svoje povytáhnu, pohledem mu tak říkám: To na mě budeš dál zírat?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

SEZNAM SKLADEB

1

SEATTLE

2

SEATTLE

3

„PATŘÍ KE MNĚ“