Copyright © Hana Whitton, 2012

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Whitton, 2012

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2012

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-487-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-488-5 (mobi)

OBSAH

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

Epilog

I.

„Svým nástupcům, kteří budou sedět na mém dvojím trůně, chci dát poznat dvojí život tohoto světa, aby z něj vyvolili lepší.“[*]

Karel IV. ustal v psaní a přečetl si po sobě řádky.

Je povolán k tomu, aby uděloval podobné rady?

Jsem přece římský císař! A český král jsem býval také, dokud jsem jím nenechal korunovat synka Václava.

Byl však příliš zkušený, aby věděl, že světské tituly neznamenají moudrost a nepředstavují dar pokory, který je jejím předstupněm.

Jemu pokora nechyběla.

Snad.

Opět zaváhal a chvilku si nerozhodně pohrával s brkem.

Zahleděl se úzkým oknem ven. Nad lesy kolem Karlštejna už začínalo svítat. Promnul si dlouhými štíhlými prsty víčka, únavu ale necítil, bylo to pouze ze zvyku.

Měl rád tyhle hodiny mezi půlnocí a svítáním, v němž zakokrhá první kohout, aby přivítal nové nadcházející jitro.

Rád naslouchal, jak Karlštejn pozvolna utichá, jak se ukládá ke spánku. Noční klid pak rušilo jenom občasné zahoukání sovy nebo skřek nějakého osamělého dravce na lovu.

Karel se opět zahleděl na provázek slůvek napsaných drobným, úhledným rukopisem.

Při jejich psaní přestával být římským císařem a českým a římským králem – českým králem je ostatně nyní jeho syn Václav, který jistě jednou dosedne i na trůn římského císaře.

Ve chvílích jako tato zůstal pouze kralevic Václav, kterým kdysi býval, dychtivý poznání, a přesto mnohdy vystrašený chlapec s nitrem plným obav, chlapec toužící po lásce, která mu byla od dětství odepírána.

Láska je přepych, na jaký je leckterý král chudý, ač bohatý penězi, zato chudák si ji může dovolit.

I v tom lze spatřovat dvojí život tohoto světa.

A přesto… jemu bylo požehnáno obojím – císařským majestátem, bohatstvím, mocí i láskou.

Možná proto, že se o to přičinil sám. Jak o upevnění svého majestátu, tak o získání lásky v diplomaticky sjednaných manželstvích.

Karel IV. se pro sebe usmál.

Všichni se v úctě klaní jeho císařskému majestátu, aniž by tušili, že se za ním nepřestal skrývat zvídavý chlapec, kterému dětství zrovna na růžích neustlalo.

Proč jim to ale prozrazovat? S takovými věcmi se člověk obvykle nechlubí.

A tak to zůstalo navždy Karlovým tajemstvím, které skrývá i před svou čtvrtou chotí Alžbětou Pomořanskou.

Karel odvrátil pohled od okna a upřel ho do blikotavého plamínku olejové lampičky, která zvolna, ale jistě dohořívala.

Podobné osvětlení mu dosud připadalo jako nemístný přepych. Byl bohatý, ano, nyní byl skutečně bohatý. Vymanil zemi, kterou zdědil zbídačenou a vyrabovanou otcovými taženími, z dluhů, rozhojnil její majetek i území.

Mohl si tedy dovolit i nějaký ten přepych, a nejen tuhle malou olejovou lampičku. Přesto se neubránil vyčítavé myšlence, že je to rozmařilý hřích.

Nechtěl nikdy využívat svého postavení a nemístně z něj těžit.

Možná proto, že byl svědkem toho, jak otec pouštěl žilou královské pokladnici.

Karel se vrátil k poslední myšlence, k té týkající se jeho nevinného tajemství.

Je ale správné, že před Alžbětou vůbec něco tají?

Manželé by před sebou neměli mít žádné tajemství, ani tak nevinné a možná i trochu pošetilé, jako je to jeho.

Možná si k Alžbětě nevytvořil pouto tak silné a těsné, možná k ní nepřilnul a neoddal se jí zcela.

Nebo ona k němu.

Před ní byl ženat třikrát a každá z jeho královen předčasně zemřela.

Co když už není schopen ryzího, nesobeckého citu? Co když už nedokáže milovat? Co když umí lásku a manželství spojovat pouze s politickými výhodami, s novými územími, kterých sňatkem nabude?

Tahle pochybnost ho pronásledovala už dlouho, vlastně odjakživa a po celý život.

Vyhnula se mu pouze v prvním manželství. I sňatek s Blankou z Valois byl sice sjednaný jako diplomatická dohoda, ale oni se s Blankou do sebe zamilovali. A on ji nikdy milovat nepřestal. Navždy ho provázela životem.

Manželství s druhou chotí Annou Falckou bylo tak krátké, že se mezi nimi skutečně hluboký vztah ani vyvinout nestačil. Zemřela, a před ní je opustil jejich vytoužený syn Václav.

Anna Svídnická, jeho třetí manželka, byla tak oslnivě krásná, že má při vzpomínce na ni dodnes pocit, jako by se díval do zlatého rozzářeného slunce. Co když ho její krása očarovala do té míry, že si okouzlení zaměnil s láskou?

Rychle potřásl hlavou, jako by chtěl tuhle nepříjemnou domněnku zahnat.

Plamínek v olejovém kahánku náhle prudce zaprskal, párkrát bezmocně poskočil a pak rychle zhasl.

Karel se opět zahleděl k oknu.

Nad temnou hradbou hlubokých lesů zesvětlal tenký proužek oblohy. Zvětšoval se každým okamžikem a pak matně zezlátl. Tma v místnosti zřídla v příjemné přítmí.

A Karel si v tu chvíli vybavil jinou komnatu zalitou podobným nevtíravým světlem.

Jenže to bylo před mnoha lety.

II.

„Můj syn Václav zůstane zde, na Pražském hradě!“ Eliška Přemyslovna se snažila zpočátku zachovat klidný tón, nyní se však na manžela Jana Lucemburského hněvivě rozkřikla. Docházela jí s ním trpělivost. Chová se jako nedospělý mladíček a jejich syn Václav, ač šestiletý, se zdá mnohdy rozvážnější a rozumnější než otec. „Proč ho chceš odeslat k francouzskému dvoru? Jeho místo je přece tady, v Českém království!“ Chtěla ještě dodat, že právě zde se musí ujmout přemyslovského odkazu, ale pak ta slova raději spolkla. Nechtěla přilévat oleje do ohně – věděla, že zmínka o přemyslovském odkazu by manžela ještě víc popudila. Kdysi tu ideu – a Elišku s ní – považoval za vznešenou. Právě že kdysi.

Přijel ji tenkrát, kdysi, zachránit jako ten pověstný princ na bílém koni, o němž sní všechny dívky, a ona tomu šalebnému snu nakrátko podlehla. Po nějaké době se ukázalo, že mu jde spíš o královskou pokladnu a bohatství Českého království než o vysoké cíle.

A chtěl také dědice. Nikdy nezapomene na ten chladný, téměř pohrdavý pohled, kterým ji obdařil, když mu porodila druhou dceru.

Naštěstí pak přišel Václav.

„Ach prosím tě!“ Jan Lucemburský jen pohrdlivě máchl rukou. „Musí přece poznat svět! Čemu by se přiučil tady?“

„Úctě k odkazu předků, úctě k národu! K věci svého lidu! Rozhodně cennějším hodnotám než těm, které by pochytil u některého z těch tvých vznešených dvorů, kde by ho mohla také zkazit kdejaká helmbrechtnice! Taková, co se vydává za urozenou paní, a přitom…!“ vybuchla Eliška. Už se doopravdy nedokázala ovládnout. Styděla se sice za to slůvko helmbrechtnice, vyklouzlo jí však ze rtů téměř nevědomky. Na jazyku jí po něm zůstala ošklivá pachuť a měla pocit, jako by se o ně ušpinila.

Jan sebou prudce, téměř polekaně trhl.

Ví snad Eliška něco? Tuší snad, že udržuje dlouhodobý vztah s krásnou Lukrécií, která mu brzy dá syna? Jistě to bude syn!

Jan Lucemburský však raději rychle potlačil potěšený úsměv, který mu při té myšlence přelétl po tváři.

V Elišce ctil královskou manželku a matku svých dětí a nechtěl ji zbytečně zranit. Krutý nebyl, jen lehkovážný.

O jeho druhé rodině, kterou si potajmu založil s Lukrécií, se nedozví. Nikdy. O to se už postará.

Co když jí to ale stačila donést nějaká úslužná dvorská dušička? Ne že by se jich našlo málo! A on do Norimberku – za Lukrécií – musel cestovat s celým početným doprovodem, jinak to nešlo, byl přece jednou panovník!

„Václav prostě do Francie pojede!“ řekl nakonec rázně, na tváři výraz, že toto je jeho poslední slovo.

„Nikdy!“ vykřikla Eliška.

„A jak mi v tom chceš zabránit? Jak asi?“ Jan se ošklivě zasmál. „Utečeš s ním na svůj věnný Mělník?“

V Eliščiných očích zaplál nebezpečný oheň. Rozmáchla se a uštědřila manželovi pořádný políček. „Takhle! Já jsem tu královna! Co bys byl beze mne! Já rozhodnu o výchově vlastních dětí, ne ty, král cizinec!“

Jan k ní přiskočil jediným dlouhým krokem. Uchopil ji za ramena a prudce jí zatřásl. Ránu se jí však vrátit neodvážil. „A já jsem tu zase král, ať si mi lůza říká cizinec! A jsem tvůj manžel k tomu! Slíbilas mi přece před oltářem navždy poslušnost!“

Princ Václav, jehož příchodu si rodiče zabraní do hádky nepovšimli, tu scénu se zděšením pozoroval. Neodvážil se dosud zasáhnout do hněvivé rozepře rodičů, nyní však už mlčet nemohl, i když byl dosud malý chlapec. Rozběhl se k matce a postavil se před ni ochranitelsky. „Otče! Jak můžeš! Takhle se přece rytíř nechová!“ zvolal, ale hlas se mu zlomil – zčásti lítostí, zčásti strachem.

Jan se zarazil a přestal Elišce drtit ramena v pevném sevření.

„Háto!“ křikla Eliška, aniž by se otočila. „Háto! Princ Václav odchází! Doprovoď ho do jeho komnat!“ Milovala syna Václava a nechtěla, aby se stal svědkem konce téhle ošklivé scény.

Kulatá komorná a chůva v jedné osobě se přikolébala z chodby tak rychle, jak jí to nezanedbatelný objem dovolil. Bílá rouška jí snaživě povlávala kolem ruměné tváře. „Užuž, Milosti!“

Hátě stačil jediný pohled, aby věděla, kolik uhodilo.

Už se zase hádají, pomyslela si hořce. A před tím chlapcem k tomu!

Objala Václava, který měl slzy na krajíčku, ochranitelsky kolem ramen a odváděla ho z komnaty. Na prahu se ještě otočila a vrhla po Janu Lucemburském káravý pohled.

Měl by ses stydět, pane! To říkaly její oči.

Ona se ho nebála.

Bála se pouze Pána Boha a Jan pro ni byl jenom cizinec, který se neuměl chovat k její urozené paní Elišce Přemyslovně, do jejíž milosti se nějak vemluvil. Navíc se paktuje s Rejčkou, Eliščinou macechou, která se proti královně nestyděla vytáhnout do boje, a s jejím milcem, panem Jindřichem z Lipé. Nu, ne nadarmo se říká, že rovný rovného si hledí!

Jan tohle všechno moc dobře věděl, i kdyby si to nyní opět nepřečetl z Hátiny tváře.

Paže mu bezvládně klesly podél těla.

Počkal, až za Hátou a Václavem zapadnou dveře.

„Proč to mezi námi musí pokaždé takhle skončit, Eliško?“ obrátil se pak k manželce s tichou otázkou.

„Já… nevím,“ hlesla smutně. Ohnivá jiskra jí v očích už dávno pohasla. „Nevím, Jene. A ani já se s tebou nechci hádat… vždyť… nu, kdysi nás přece pojilo víc než to, že sdílíme královský majestát.“

Kdysi jsme se přece milovali!

Eliška sklopila oči. Dlouhé černé řasy jí na lících vykroužily půvabné půlměsíčky stínů.

„Kdysi?“ Jan tu otázku téměř zašeptal. Vzal ji opatrně za bradu, aby ji tak přinutil pozdvihnout tvář. Pleť měla nazlátlou, byl to výjimečný rodový rys, který zdědila po předcích, stejně jako husté tmavé vlasy a hnědé oči. Neztratila nic z okouzlujícího půvabu, téměř exotického, který mu kdysi tak učaroval.

Jsem pošetilý blázen, pomyslel si v tu chvíli, že jsem si našel milenku. Mé Elišce se přece žádná nevyrovná!

Sklonil se k ní a políbil ji na plné rty. Chutnaly trochu slaně po slzách a to v něm vyvolalo ještě větší příliv touhy. „Kdysi, Eliško? To, co nás pojilo, nás přece nikdy pojit nepřestalo! A ani nepřestane, i přes pár příkrých slov!“

Objal ji s nově probuzenou vášní a pevně ji k sobě přivinul.

Nebránila se tomu objetí a ráda se mu poddala.

Snad ho dosud milovala, snad po něm dosud toužila.

Ale hlavně nechtěla být sama.

* * *

Princ Václav sebou polekaně trhl, když mu kdosi jemně zatřásl ramenem. Zprudka se posadil na loži.

V nazlátlém skomírajícím světle dohasínající svíce zahlédl matčinu půvabnou tvář. Byla nesmírně vážná a rychle si přiložila štíhlý ukazováček na rty, aby zůstal zticha.

Pak se k němu slonila a zašeptala mu do ucha: „Chystám se na cestu a byla bych ráda, kdybys mne na ní doprovodil, Václave. Bude to naše tajemství!“

„A kam, maminko?“ položil jí stejným spikleneckým šeptem otázku. Tahle hra se mu začínala líbit.

„Daleko, až na hrad Loket. Je krásný, výstavný a dobře opevněný a nachází se uprostřed smaragdově zelených lesů.“

Václav na chviličku přivřel oči a představil si to temně zelené moře lesů, v nichž se bude moci prohánět na koni a lovit. Etiketa pražského dvora byla svazující a dům U bílého zvonu, kde v Praze obvykle přebývali, se zdál malý pro napjaté dusno panující mezi královskými rodiči.

„Ano! Doprovodím tě rád!“ Ten souhlas téměř radostně vykřikl, teprve v poslední chvíli se opanoval.

„Pojedeš v čele s panem Vilémem Zajícem z Valdeku,“ sdělila mu matka. „Já tě budu následovat spolu s ostatními dětmi.“

Václav jen přikývl. „A kdy vyrazíme na cestu?“ vyzvídal.

„Teď hned. Ještě za noci.“

Václav se rozhlížel z vysoké věže loketského hradu po smaragdovém moři lesů, které mu slibovala matka. Nelhala. Připadal si zde jako na ostrově, na takovém, o jakém dosud pouze čítával. Jenže se po nějaké době začal cítit tak trochu jako trosečník na nějakém podobném ostrově uprostřed zelenavých mořských vln.

Byli tu už příliš dlouho, v tom to vězelo.

A otec za nimi nepřijel.

Ba co víc, ukázalo se, že se před ním matka na Loket uchýlila.

Tedy tak ho alespoň uctivě opravil pan Vilém Zajíc z Valdeka, když se ho Václav zeptal, zda sem matka se všemi dětmi vlastně neutekla.

Na hrad se pomalu snášela tma a Václav věděl, že by se měl vrátit. Odkládal však tu cestu dolů šachtou příkrých kamenných schodů. Schodiště bylo tmavé a vlhké a páchlo to na něm plísní. Po zčernalých stěnách stékaly stružky ledové vody a kovově se leskly v mihotavém světle loučí rozmístěných po stěnách.

Přes den věž nepůsobila tak strašidelně, zato s nadcházející nocí ano.

Měl jsem se vrátit dříve, pomyslel si Václav.

Nakonec se zhluboka nadechl a vydal se opatrně dolů. Pro jistotu se přidržoval hrubých kamenů po stěnách, které tam vezdili namísto zábradlí. U jedné úzké střílny, která sloužila i jako okno, se opět krátce zastavil a vyhlédl do kraje. Okolní lesy už dávno pohltila tma a jejich svěží zeleň splynula s černočernou temnotou. Náhle ji proťal stříbrný paprsek měsíce, který se prodral mezi cáry mračen. Přejel hradbu stromů jako zvědavý ukazováček a zatřpytil se kovově na hladině lesního jezírka, jako by tam někdo rozhodil hrst kutnohorských stříbrňáků.

Z Václava náhle spadla tíseň a místo strachu ho zaplavilo romantické okouzlení vlahou letní nocí.

Bez bázně se vydal na další cestu a ve chvíli seběhl z posledních, nyní už širokých a plochých schodů na nádvoří nořící se do tmy. Rychle se prosmýkl kolem velké komnaty v přízemí, kde matka přijímala poselstva a vyslance, a chystal se vyrazit nahoru do svého pokoje. Slíbil matce, že se po setmění nebude potulovat po nádvoří, a nechtěl ji pohněvat.

Dveře prostorné místnosti, jež sloužila i jako knihovna, však byly pootevřené a do temné chodby se vyléval pramínek nažloutlého světla.

„Chápu, Milosti, žes nepřijala to první poselstvo vyslané králem Janem, ale nyní…“ Václav poznal hlas Viléma Zajíce z Valdeka. „Jindřich z Lipé zaujímá v zemi přece jen… jiné postavení, jakkoli si o tom můžeme myslet své.“

„Nu jistě!“ vybuchla Eliška Přemyslovna rozhořčeně. „Je to blízký přítel paní Rejčky! Mé nevlastní matky a královny-vdovy, která si v zemi osobuje právo, jež jí nenáleží!“

Václav se opatrně přikradl ke dveřím a nakoukl jejich pootevřenou škvírou do komnaty. Věděl, že poslouchat za dveřmi se nesluší, ale tohle byla výjimečná situace. Na hrdě Loket se zdržovali už drahnou dobu a prvotní kouzlo dobrodružství z cesty i pobytu v nedobytné baště dávno vyprchalo. Otec se zde neobjevil ani jednou a bylo jasné, že napětí mezi ním a matkou znovu přerostlo v nepřátelství.

Proto chtěl nyní vědět, jak se vlastně věci mají.

Náhle zatoužil po návratu.

Domů.

Loket nebyl domov.

Eliška Přemyslovna stála u velkého vyřezávaného stolu a svírala jeho okraj takovou silou, až jí zbělely klouby na štíhlých rukou. V tmavých očích jí plály hněvivé ohýnky.

„Ach pane Viléme, já si toho člověka přece nemůžu vážit!“ pokračovala rozohněně Eliška. „Odírá zemi, podkuřuje králi Janovi, aby si ho naklonil. Naplní mu vždycky jeho věčně prázdnou, bezednou kapsu! A to vše za štědrého přispění Rejčky! Náš otec, její manžel a král Václav II., se musí v hrobě obracet!“ Eliška poodstoupila od stolu a klesla do křesla stojícího vedle něj, jako by ji vzpomínka na otce vyčerpala a připravila o poslední síly.

Eliščina matka Guta zemřela krátce po porodu a otec si pak přivedl na Pražský hrad mladičkou manželku Richenzu, které se začalo říkat Rejčka. Měl to být diplomatický sňatek, prý výhodné spojení s polskými Piastovci, ale Rejčka byla překrásná jako všechny Piastovny a otec ztratil hlavu. Zpočátku se sourozenci Václav a Anna spolu s Eliškou utěšovali, že ho zamilovanost brzy přejde – vždyť je to přece jen pouhý politický sňatek!

Mladá manželka mu však dala dceru, ale ani to ji s nevlastními dětmi nesblížilo. A aby toho nebylo málo, tak se provdala krátce poté, co ovdověla. A za Habsburka k tomu, za dávného nepřítele Českého království. A když zemřel i on, zradila stejně lehkomyslně také jeho památku, podobně jako předtím pošpinila tu otcovu – stala se blízkou přítelkyní mocného šlechtice Jindřicha z Lipé. Mocného, bohatého, ale rovněž… ženatého.

„Já vím, Milosti.“ Valdek sklonil hlavu a po hezké, mužné tváři s ostře řezanými rysy mu přelétl ustaraný výraz. Lehké to nebude, přemluvit Elišku Přemyslovnu, aby vyslechla poselství pána z Lipé, jehož za ní poslal Jan Lucemburský. Je to o to víc ponižující, že sem právě pan z Lipé přijel vlastně vyjednávat příměří mezi rozvaděnými královskými manželi, ať už se tuhle misi snaží obléknout do sebelíbivějšího hávu. Královna vyslance svého manžela zásadně nepřijímá, ale jistě dopřeje sluchu nejmocnějšímu muži v zemi.

Nejmocnějšímu!

Obvykle se sice dodávalo po králi, ale to byla pouhá formalita, jakási úlitba Janu Lucemburskému. Pravda byla, že král Jan, král cizinec, jako by se po střetu s českou šlechtou vzdal veškerých vladařských ambicí a přenechal vládu nad zemí de facto panu Jindřichovi. Panují tu s Rejčkou jako skutečný královský pár – žádný div, že to Elišku Přemyslovnu rozhořčuje. Kdysi nechala Jindřicha z Lipé dokonce zatknout a uvěznit a s Rejčkou svedla neblaze proslulou válku dvou královen.

Právě že kdysi.

Bylo by pochybené tvrdit, že z ní Eliška Přemyslovna vyšla zrovna vítězně, když se Jindřich z Lipé opět prodral na výsluní královy přízně a s krásnou Rejčkou hostí krále na svém dvoře v Hradci Králové a nyní také v Brně, který si nezadá s tím pražským, ba v mnohém ho předčí.

Přesto se však Eliška nemůže s dětmi na Lokti zdržovat věčně.

Tato situace se musí nějak vyřešit, musí se dosáhnout kompromisu, který povede k návratu královské rodiny.

„Já vím, Milosti,“ zopakoval znovu. „Ale přesto… bude brzy nutné vrátit se do Prahy, už kvůli princi Václavovi.“

Eliška si povzdychla. „Máš pravdu, Viléme.“ S těmi slovy na něj upřela přímý pohled. Líbil se jí tenhle vysoký a urostlý šlechtic s výraznou mužnou tváří, bystrýma hnědýma očima a kaštanovými vlasy, jež mu spadaly na široká ramena. Byl věrný a spolehlivý – a to se cení víc než přitažlivý zevnějšek. Věřila mu jako jednomu z mála.

„Král Jan hrozí, že Loket oblehne a donutí tě k návratu silou, paní,“ upozornil ji Valdek a promnul si štíhlými prsty oči. Náhle na něj padla únava – drtila ho víc než kovový plát či těžký pancíř. Týdny už cestoval mezi těmi dvěma znepřátelenými manželskými tábory.

„Musíme učinit nějaké… odpovídající kroky,“ navrhl téměř nesměle.

„Jindřich z Lipé o nich ale vyjednávat nebude! Nikdy!“ Eliška blýskla znovu po Valdekovi ohnivým pohledem. „On ne! Nemůže, nesmí rozhodovat o všem! Jako by nestačilo, že bez mého královského souhlasu provdal Rejččinu dceru Anežku, naši nevlastní sestru! Tohle musí přestat!“ Eliška se nyní dala do rychlého přecházení po komnatě. Nedokázala při té stále znepokojivé a nepříjemné vzpomínce na nedávnou potupu postát klidně na místě, jak si to žádal její královský majestát. Anežka Přemyslovna byla jediné dítě Václava II. a Rejčky. To královna Eliška s královským chotěm Janem Lucemburským směli jako jediní rozhodnout, za koho se provdá.

„Zapomněls už snad, pane z Valdeka, jak se Jindřich z Lipé tehdy zachoval? Jako kuplíř! Jinak se to říci nedá! To on přece dohodil královské dceři ženicha!“

Eliška si na chvilku zastřela tvář dlaní, jako by nedokázala čelit všem příkořím, kterým ji Rejčka se svým milencem vystavili. Jako by nestačilo už jen to, že žije s Jindřichem v hříchu! „Může mluvit o štěstí, že ještě nosí hlavu na krku!“ vybuchla potom.

To Jan na ni naléhal, aby se neuchylovala k nejzazším prostředkům, k nejvyššímu trestu, i když o něm v případě Jindřicha z Lipé skutečně vážně uvažovala. Měla to tenkrát udělat! Nyní by nemusela řešit tuto situaci.

Vjel do ní hněv. Cítila, jak ji zalévá jako žhavá láva. Bylo to dědictví po předcích, ten nezvladatelný příliv vzteku hraničícího až s nenávistí, který v daný okamžik nedokázala ovládnout a za nějž se styděla ve chvíli, kdy opadl.

Náhle ji napadlo, zda v ní rozhořčení tak bezbřehé nevyvolává vlastně žárlivost.

Na Rejččinu krásu. Na její úspěch. Na to, jak je milována – a vždycky byla – a jak snadno proplouvá úskalími osudu. Na to, jak si dovede obratně zařídit život a jak umí bezstarostně hodit za hlavu všechny starosti a těžkosti.

Přesto by nechtěla být jako ona. Její – Eliščina – cesta se podobá přímce vedoucí bez zbytečných a nečestných oklik přímo k cíli.

Nedovede dělat kompromisy – ani nechce –, a proto je jí dáno nést břímě utrpení a bolesti.

Otočila se k Vilémovi z Valdeka, hlavu hrdě vztyčenou. „Pana Jindřicha z Lipé nepřijmu. Se svým královským chotěm Janem jsem ale ochotna vyjednávat. Sama. A pokud na to nepřistoupí, pak mu patrně nezbude než Loket oblehnout. Rozhodnutí je na něm.“

A s těmi slovy zamířila ke dveřím.

Princ Václav se v mžiku odlepil od vlhké kamenné stěny vedle dveří a rozběhl se vzhůru po příkrém točitém schodišti a nahoru do své komnaty, aby ho matka nezahlédla.

Celý zadýchaný vpadl do pokoje a div se nesrazil s Hátou.

„Václave, kde jsi zase byl? Zapomněls, že si tvá královská matka nepřeje, aby ses toulal sám po hradě? A po setmění k tomu?“ zahrnula ho naoko rozhořčenými otázkami a výčitkami, ruce opřené o kulaté boky. Sloužila rodině Elišky Přemyslovny věrně celá léta, takže její členy měla za vlastní – to proto si mohla dovolit podobný familiární tón prostý obřadného titulování.

Václav se zatvářil provinile, ale nějak nevěděl, co na to odpovědět. Nechtěl ji ukonejšit planými sliby, že to už nikdy neudělá, protože věděl, že by lhal.

A tak si od Háty jen poslušně vzal pohár s bylinkovým čajem, který mu jako vždy před spaním připravila.

Přesto se mu pak i po dlouhém dni naplněném bezpočtem zážitků spánek vyhýbal, když se později odebral na lůžko.

„Vrátíme se už brzy do Prahy, Háto?“ obrátil se k chůvě.

Přistoupila k němu a pohladila ho po hustých tmavých vlasech, které zdědil po matce. Mohl to být princ a dědic české koruny i vznešených tradic, ale v tuto chvíli to byl jen malý chlapec, který se ocitl uprostřed složitého konfliktu dospělých.

„Kdo ví, Václave. Ale jednou se jistě vrátíme. Jistě. Snad,“ dopověděla mu po chvíli.