Copyright © 1979 by Louis & Katherine L’ Amour Trust

Translation © Ondřej Duha, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE EMPTY LAND

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-478-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-479-3 (mobi)

Kapitola 1

V Evropě zemřel papež Řehoř I. Veliký, v Irsku byla na svém vrcholu Zlatá éra vzdělanosti a na kontinentě vládli většině současného Německa a Francie králové rodu Merovejců.

V jihovýchodní Asii, v malém království Čampa, dnešním jižním Vietnamu, probíhal nelítostný boj za nezávislost s Čínou a nynějším severním Vietnamem.

Bylo sedmé století a v Číně vzkvétala velká dynastie Tchang, zatímco na opačné straně asijského kontinentu meditoval v Mekce poměrně neznámý mladík jménem Mohamed a vymýšlel náboženské učení, které mělo dominovat civilizaci po následujících sedm set let.

Na místě, které mělo být jednoho dne známé jako severní Utah, běžel po holém svahu hladový kojot.

Ten kojot neměl nejmenší tušení o historii mimo své vzpomínky, kde se mu v minulosti podařilo najít žrádlo; ani si neuvědomoval sled událostí, jež měly být brzy uvedeny v pohyb, sled, který měl učinit boháče z několika mužů a nejméně jedné ženy a způsobit násilnou smrt kulkou nebo nožem nejméně čtyřiceti mužům.

To vše leželo více než jedenáct set let v budoucnosti, ale byl to ten kojot, kdo to zahájil.

Pouštní svah, po němž kojot běžel, se na pohled nijak nelišil od tisícovky dalších takových svahů, které prudce spadaly do koryta plného balvanů, jež se zaplnilo jen po nepříliš častých deštích, kdy se jím hnalo půldruhého metru vody, která během hodiny zmizela.

Svah samotný pokrýval písek, kamení, nízké keře a občasný jalovec.

Nebylo tam nic, co by upoutalo pozornost, natož aby ji udrželo. Vidět bylo jen tmavou zeleň jalovců na písčitém svahu, přerušenou tu a tam vylámanými zuby odkrytých skalních říms nebo skalek.

V průběhu století se ten svah skoro nezměnil. Tu se odvalil kámen, tam vyrostl cedr, uschl keř, zvíře zanechalo trus. Stráň spalovalo slunce a ovíval vítr.

Kojot si vzpomněl na čipmanka, který žil kousek od hřebene. Byl to velice prohnaný čipmank, ale kojot narazil na jeho stopy a doufal, že bude mít větší štěstí než posledně.

Čipmank – chytrý jako kojot – zaznamenal jeho příchod, a protože se nebránil troše škádlení, počkal, až kojot zaútočí, pak mávl ocasem a zmizel v díře.

Dychtivě kňučící kojot hrabal v noře a vyhazoval za sebe písek a oblázky. Pak jeho drápy škrábly o skálu a odhalily úzkou prasklinu, příliš malou na kojota, ale dokonalou pro čipmanka.

Znechucený a rozzuřený kojot hryzal do okrajů skály a odštípl z ní několik úlomků, potom běhal kolem ní a snažil se najít jiný vchod, ale žádný tam nebyl.

Nakonec – po dalším neklidném přešlapování a zbytečném hrabání – to kojot vzdal, usoudil, že tak malé sousto jako čipmank nestojí za takové úsilí, a odběhl, jen se cestou ještě několikrát ohlédl.

O dva měsíce později se rozpršelo. Hlína na místě, kde kojot hrabal, byla stále sypká a tenký pramínek pronikl dychtivě dovnitř, naplnil díru, pak přetekl přes okraj a pustil se dolů z kopce, aby se spojil s hlavním proudem vody valící se korytem. Ta stružka s sebou nesla malé množství hlíny a písku s trochou úlomků skály, které odštíply kojotí zuby. Když proud ustal, zůstaly úlomky ležet na zemi smíšené s pískem.

V průběhu let bušil do stráně déšť a bičoval ji vítr. Do praskliny ve skále spadlo semínko jalovce, našlo tam trochu obživy a vyrostlo. Dovnitř nateklo malé množství vody z pozdního podzimního deště, severák ji zmrazil a rozpínající se led prasklinu rozšířil. Rostoucímu jalovci během let zesílily kořeny, zatlačily silně do skály, až se rozestoupila, a odloupnutý kus pod prasklinou odpadl, převalil se a zůstal ležet.

Vnitřní strana bloku byla přitisknutá pevně ke svahu. Odhalená strana, částečně pokrytá kořeny jalovce, byla protkaná jasnými žilkami, které se proplétaly jako rozeklané blesky skrz rozpadající se křemen.

O sto let později se další kojot zastavil ve stínu jalovce, jehož větve už visely přes skálu. Uždibl několik suchých kuliček jalovce s tvrdými semeny a na chvíli si odpočinul na vrstvě listí, bobulí a rozlámané kůry stromu.

Na podzim roku 1824 přejížděl nějaký traper ten vyprahlý svah směrem k horám porostlým stromy za dalším údolím a udělal si krátkou přestávku ve stínu jalovce. Proud vody ze skály už rozšířil kojotem vyhrabanou díru na strouhu, která byla na vrcholku asi metr hluboká a plynule se prohlubovala, jak se zařezávala do svahu. Tento zářez poskytoval zástěnu ohni, který si traper zapálil, aby si uvařil kávu.

Jak tak seděl nad uhasínajícími uhlíky a držel v ruce hrnek s kávou, ledabyle prosel mezi prsty druhé ruky trochu kamínků. Jeden úlomek mu odrazil do očí záblesk ohně. Převalil ho na dlani a zjistil, že je protkaný zlatavým materiálem.

Traper nikdy neviděl zlato jinde než na svatebním prstenu své matky, a tak zastrčil nuget do kapsy a zapomněl na něj, když druhý den ráno vyrazil znovu na cestu.

Devatenáct let ho nosil v kapse a věřil, že mu přináší štěstí. V roce 1843 hodil nuget do kufru a rozhodl se otevřít si krčmu v malém městě v Missouri. Oženil se, postavil u krčmy veřejnou stáj a na nuget v kufru zapomněl. Ale v malém zlatém srdci toho kamene se skrývalo cosi výbušného a násilného, něco, co do té doby leželo netečně, ale jednoho dne mělo otřást nocemi Nevady a Utahu palbou.

Traperova krčma a stáje mu přinesly blahobyt, žena mu porodila syna. V roce 1849 prodával zásoby hledačům zlata cestujícím do Kalifornie, ale jeho plány zmařila cholera, která mu vzala manželku i syna.

Celá ta léta úspěchu a smutku vzpomínal na tu zemi, kterou viděl před očima. Žila v jeho mysli a se zavřenýma očima často znovu vnímal pohyby dobrého koně, slyšel vítr v trávě a korunách cedrů a tekoucí vodu, cítil zem, borovice a střelný prach.

Vzpomínal na zemi neobydlenou a klidnou, po níž se míhají stíny mraků. Vybavoval si hluboké kaňony s rudými stěnami a tmavou zelení cedrů nebo vysoké hřebeny blízkých hor. Tyčící se vrcholky pokryté sněhem, tančící fatu morgánu pouště, pohled přes dlouhou kentuckou pušku na hruď Komanče – to všechno byly pohledy, na které nemohl zapomenout.

Nakonec krčmu a stáje prodal. Byl stárnoucí, ale stále silný muž, který věděl, kam jeho srdce patří. „Ty tam umřeš, Jime,“ varovali ho, ale on se jen usmíval.

No jistě, na nějakém prašném svahu pod rohy raněného bizona, ve spárech grizzlyho na horské stezce nebo se šípem v břiše. Bude se moci bránit na nějakém osamělém kopci jako starý býk obklíčený vlky.

„Než umřu, mládenci, poslechnu si volání divokých hus na zelených pláních. Budu znovu sledovat stopy losa a medvěda, ucítím jehličí cedru a seno na divokých lukách.“

Dopil sklenici a znovu si nalil. „Mám to tady rád, ale vy jste nikdy neviděli zapadat slunce za vrcholy Tetonských hor ani jste se nerozhlédli ze hřebene po úchvatné kráse údolí House Rock. Nerad vás opouštím, mládenci, ale vrátím se tam.“

Traper se utábořil u řeky Sweetwater, ještě než se o nugetu někomu zmínil. S ním tam byli čtyři dobří chlapi, kteří se dali dohromady díky společnému cíli a názorům. Toho večera byli všichni pohromadě, avšak ten, s nímž si promluvil, byl mladý Dick Felton.

Felton byl ten druh mladíka, jakého by si přál mít za svého syna – silný muž s odvahou a zásadami, který vždy odvedl svůj díl práce na tom, co bylo třeba udělat, a nečekal, až ho o to někdo požádá. A byl to právě Felton, kterému teď nuget ukázal.

„Není o tom pochyb.“ Felton si byl jistý a v takových věcech se vyznal. „Je to zlato. Najdi to naleziště a budeš mít vystaráno.“

Traper vyhodil nuget na dlani. „Ukážu vám, kde to je, mládenci, a každý si vezme svůj díl. Všechno, co od téhle země chci, je to, co mi už dává.“

„Je to už dávno,“ řekl Felton. „Víš jistě, že si vzpomeneš?“

„Pro muže z hor je to jako dojít do krámu na rohu. Jakmile někam vstoupí, vždycky se tam dokáže vrátit.“

Traper však nežil dost dlouho, aby to místo spatřil. Odpojil se od své skupinky při hledání zvěře. Našel antilopu a Jutové našli jeho. Jednou vypálil a šel k zemi. Do poslední chvíle bojoval a nadával jim v jejich jazyce. Bojovníci ho poznali, takže ho neskalpovali ani nezohavili jeho tělo.

Felton našel jeho mrtvolu, když byla tráva ještě čerstvá po ránu, a pohřbili ho na sluncem prohřátém jižním svahu, kde jeho hrob označoval cedr. Felton pak vedl skupinku na západ.

O týden později ztratili při dalším útoku Jutů Downeyho, ale Felton, Cohan a Zeller pokračovali v cestě k traperově hoře. Věděli, co mají hledat. Z místa, kde traper zvedl nuget, budou moci dohlédnout na západ k horskému vrcholu pokrytému ledovcem. Bude to nejvyšší vrchol v dohledu.

Dan Cohan byl Ir z Dublinu, který přišel na západ jako dělník na stavbě železnice Union Pacific, pak se stal kočím a nakonec horníkem. Zeller byl Holanďan, pomalý a silný, kterého nepoznamenaly úspěch ani prohra. Zatímco jeden z nich hlídal na vyvýšeném místě před indiány, ostatní hledali v suchých korytech zlato.

Začátkem dubna nabral Zeller dvě pánve z lavice na vnitřní straně koryta a v obou našel zlato. Jeden úlomek měl ostré hrany, což naznačovalo, že nepochází z velké dálky.

„Mám z toho dobrý pocit,“ řekl Felton toho večera v táboře.

„Jo, vypadá to dobře.“

Cohan pokrčil rameny. „Neohlazené vzorky jsme našli už dřív.“

Bylo poledne, když objevili to místo pod modrou oblohou s nadýchanými bílými oblaky, které vrhaly malé stíny na kopce. Do vyschlého koryta klesala ze svahu tři čtvrtě kilometru dlouhá rozeklaná rokle a Zeller jim ukázal pánev. Na dně byl asi tucet úlomků, některé slušně velké, a na všech bylo vidět zlato. Druhá pánev byla ještě lepší.

Zeller beze slova prošel kolem ústí strže a odebral vzorek z dutiny pod skálou. Zlato tam bylo, ale velmi málo a v dalších dvou pánvích se neukázalo nic.

Byli to opatrní muži, kteří už ledasco zažili. Za rozbřesku následujícího dne se vydali nahoru roklí a v každé pánvi se to nadějně lesklo. Krátce před polednem navrhl Felton přestávku a posadil se na úlomek skály ve stínu prastarého pokrouceného jalovce. Opřel si nohy o kámen a zapálil si dýmku.

Kouřil a rozhlížel se po kopcích, zda nespatří nějaký pohyb. Když obrátil hlavu, dohlédl na západ k vrcholku s ledovcem. Pak se naklonil, aby vyklepal dýmku, a tam to bylo. Kus skály doslova protkaný zlatem.

Kapitola 2

Felton podal kámen Zellerovi, zatímco Cohan přihlížel. Bylo to ono, všichni to věděli. Zatímco Zeller zkoumal kámen, začal Felton odkrývat odlomený kus skály. Zlato zářilo a třpytilo se.

„Poklad,“ pronesl Cohan se zbožnou úctou.

S bušícími srdci a suchem v ústech si skálu prohlíželi. Zeller odebral vzorky okolo ní, zatímco ji Cohan odkrokoval. Ta malá římsa byla odkrytá skoro až ke hřebeni kopce a znovu se objevovala na druhé straně.

Felton si nacpal dýmku a navzdory svému nadšení zachovával neutrální výraz. „Raději zajedu do Carsonu. Budeme potřebovat zapsat nároky a taky zásoby.“

„Já to tu vykolíkuji,“ nabídl Zeller. „Dan je lepší střelec než já. Zůstane na stráži.“

Cohan se vrátil a s rukama v bok popsal povahu vyčnívající skály a její rozměry. „Moc toho z ní není vidět, ale počítám, že až se prokopeme dolů, bude bohatá stejně jako tady.“

„Budeme partneři, všechny nároky stejné, dobře?“ řekl Felton.

„Je vám jasné, co se stane?“ zeptal se Cohan. „Seběhnou se sem davy lidí, dobrých i špatných.“

„Budeme tady mít město,“ souhlasil Felton. „Musíme s tím počítat, měli bychom najít místo a vykolíkovat pár parcel a ulic.“

Cohan ukázal na plošinu vzdálenou dvě stě metrů dolů po svahu. „Co tamhle?“

Felton přikývl. „Musím osedlat koně,“ řekl. „Do Carsonu je to kus cesty.“

Byla to osamělá, sluncem spálené země. Hory, kde se nacházelo jejich naleziště, stály bez ladu a skladu rozryté nesčetným množstvím kaňonů a suchých koryt. Před dávnými lety je vytvořily proudy vody, zemětřesení je pozměnila a další proudy provedly své vlastní změny.

Zeller s Cohanem zůstali sami, zkoumali krajinu, měli se na pozoru před Juty, rozšiřovali svá naleziště, trpěli vedrem a toužili po chladu vzdálených hor.

Tři týdny po svém odjezdu se Felton vrátil. Vjel do tábora a na stezce za ním uviděli dva velké vozy naložené zásobami. Zlatá horečka začala.

První vůz byl teprve zpola vyložený, když Zeller ukázal dolů po stezce, kde v nehybném vzduchu visel velký mrak prachu. „Tak je tady máme.“

„Budou se hodit, až zastaví na návštěvu Jutové,“ poznamenal Cohan.

První vůz měl vysoké postranice a byl zakrytý plachtou. Kočí zabočil do provizorní ulice a pak uviděl vykolíkované pozemky. „Co to je?“ zeptal se.

„Městské pozemky,“ odpověděl Cohan, „levné, jen po dvou stovkách dolarů.“

Kočí byl podsaditý muž s černým knírem. Ti tři muži ho znali a rádi ho viděli. „Vy, chlapi, nemarníte čas, co?“ utrousil a ukázal bičem ke kamenitému kopci. „Tamhle žádné kolíky nevidím.“

„Poslužte si, Buckwaltere,“ řekl Felton.

Muž dovedl svůj povoz na místo, zastavil a seskočil. Vůz se naklonil ke straně, on však sklopil postranici a s překvapivou lehkostí zvedl jeden ze sudů na místo. Na kohoutek pověsil plechový hrnek.

„Čtvrťák za panáka,“ navrhl.

Dan Cohan začal vstávat, ale Buckwalter zvedl ruku. „Chci kšeft, ale ne zas tak moc. Zrovna jsem si vzpomněl. V tom davu je Velký Thompson. Jestli máte dobrá naleziště, měli byste radši zůstat střízliví.“

„Kdo je Velký Thompson?“ zeptal se Felton.

„Nikdy si nevykolíkuje naleziště,“ odpověděl Cohan. „Skočí prostě po tom, které už je zapsané, ale je lepší být zticha, když nemáš v ruce zbraň a někdo ti nekryje záda.“

„Copak se ještě nikdo nebránil?“

„Pár chlapů to zkusilo. Nikdo z nich ale dlouho nevydržel.“

„Copak není nikdo tak rychlý?“

„Matt Coburn ano,“ odpověděl Buckwalter, „a je to dobrý chlap. Cítil bych se líp, kdyby tady byl. Tohle bude město podle jeho gusta.“

„Tohle je naše město,“ řekl Felton upjatě. „Žádné střílení tady nestrpíme.“

„Leda ve snu,“ odbyl ho Cohan. „Já tuhle bandu znám stejně dobře jako Buckwalter. Bude tam pár dobrých zlatokopů a taky spousta zelenáčů s poctivými úmysly, ale rváči, hráči, zabijáci, zloději a podvodníci budou v přesile. Přijedou i ženské, jaké se objeví v každém novém městě na západě, některé dost drsné, aby srovnaly každého chlapa v táboře.“

„Má pravdu,“ pokýval hlavou Buckwalter. „Líbí se mi vaše odhodlání, mladíku, ale nemáte na vybranou.“

„Chceme tady kostel a školu,“ prohlásil Felton. „Chceme tady městskou radu, právo a pořádek.“

Buckwalter pohlédl na Cohana. „Co je ten kluk zač? Ještě mu teče mléko po bradě.“

„Je to dobrý chlap, Bucku, a bude si stát za tím, čemu věří.“

„Tak to by měl umět dobře zacházet s bouchačkou. Nebo radši poslat pro Coburna.“

Po minutě ticha Buckwalter pokračoval: „V tom davu máte přítele, co se postaví na vaši stranu, Feltone. Po stezce přijíždí Sturdevant Fife se svým tiskařským lisem. Je to zastánce práva a pořádku a píše svoje noviny s upilovanou brokovnicí na stole.“

Po stezce se blížily stovky mužů s opasky, ve vysokých botách, neoholení a divocí, připravení projít peklem. Jestli nenajdou své štěstí v tomhle městě, půjdou ho hledat do jiného.

Zaprášení a drsní přijížděli po stezce v sedlech, na vozech, v jakýchkoli dopravních prostředcích.

Během hodiny vyprázdnil Buckwalter první sud a prodal ho za třicet dolarů hráči s tříkartovým Montem. Další muž koupil parcelu, postavil stan, pověsil ceduli a začal prodávat potřeby pro zlatokopy.

„Tamhle je Jim Gage,“ řekl Cohan. „Nevynechá jediné nové město, vede záznamy o půdě a pak se stěhuje dál. Umí dobře rozsoudit spory, a když balí krám, můžeš si být jistý, že je konec. Ten taky ctí zákon a pořádek.“

„Jak může vědět, že už je zlato pryč?“ zeptal se Zeller.

„Asi na to má prostě nos. Každopádně, když spadne střecha, je už pokaždé pryč.“

Za soumraku už na svahu tábořily nebo rozbíjely tábor tři stovky mužů. Z těch dvaceti parcel, které Zeller vykolíkoval, bylo už dvanáct prodaných a dvě prodané dál za vyšší cenu.

Bylo krátce po setmění, když do ulice zabočili čtyři muži a dojeli k místu, kde seděli Zeller a Felton. Na prvním koni seděl statný chlap s hustým plnovousem a malýma tvrdýma očima.

Cohan pokročil kupředu s vinčestrovkou namířenou na sponu mužova opasku. „Hledáte někoho, Thompsone?“

Velký chlap ho probodl pohledem, ale Ir se mu dál díval do očí. Thompson přesunul pozornost na Feltona, který také držel pušku. Zeller sedící kousek stranou už sundal pokrývku ze své brokovnice.

„Jen místo na táboření.“ Thompson se přívětivě usmál. „Přišlo mi, že je to tady dál od toho kraválu a zmatku.“

„Tohle je vykolíkovaná a zapsaná půda, Thompsone.“

„Chceme se jen utábořit.“

„V Placerville byl jeden Švéd, co vás nechal tábořit na svém pozemku a druhý den byl pryč. Prohlásil, že vám prodal svůj nárok, a zmizel. Já tam byl, Thompsone. Pomáhal jsem vykopat jeho mrtvolu.“

„Roztrubujte to a já vás zabiju.“

„Už jsem to roztroubil. A teď jeďte – hned!“

Natáhl kohoutek, Thompson si ho ještě jednou změřil pohledem a odplivl si. Pomalu se obrátil a rozjel se dolů ze svahu následován třemi dalšími jezdci.

„Zabije tě při první příležitosti,“ poznamenal Zeller.

„Potřebujeme městského maršála,“ řekl Felton. „Tohle tady nemůžeme trpět.“

„Žádného maršála neseženeš. Ne když se doslechnou, že ve městě jsou Velký Thompson a Peggoty Gorman. Ti by si dali maršála k snídani,“ namítl Cohan.

„Měli bychom je vykázat z města.“

„Nezkoušej to, Dicku. Vím, že máš vztek, ale nejsi tak dobrý ani tak rychlý.“

„A Coburn je?“

„Pokud někdo, tak on.“

„Tak to bude jen další Thompson.“

„Matt Coburn ne,“ ozval se Buckwalter. „Na něho bych vsadil život. Vlastně,“ dodal s úšklebkem, „jsem to už několikrát udělal.“

Dick Felton sledoval, jak svah ožívá rozsvěcujícími se lampami a lucernami a sem tam i táborovým ohněm. Právě se zvedl jeden obří stan, jeden z těch, v nichž sídlí hráčská pekla, jaká se nacházela na koncích železničních tratí při stavbě Union Pacific. Muži ještě zaráželi kolíky, ale ze stanu se už linula hudba z orchestrionu a bylo slyšet cinkání sklenic.

„No,“ řekl Cohan, „máš svoje město.“

„Budeme potřebovat radu. Co takhle říct Buckwalterovi?“

„Dobře. A Gageovi, jestli dorazí.“

„Chci i tebe, Dane.“

„Vezmi si Zellera. Je opatrnější.“

„Ne.“ Zellerovo odmítnutí bylo konečné. „Neumím to s lidmi. A musím pracovat.“

„Koho ještě?“

„Fifea, jestli se ti ho podaří přesvědčit. Možná se bude chtít držet stranou, ale pokud ano, třeba z něho dostaneme jméno nebo dvě.“

„Město by mělo mít jméno.“

Cohan se zasmál. „Podle toho zmatku, co tady teď panuje, mě napadá jenom jedno – Confusion. Mimochodem tak se taky říká těmhle horám.“

„Takže Confusion. Ale uvidíte, že za pár dní to bude úplně jiné město.“

Cohan na Feltona pohlédl, ale nic neřekl. Nemělo smysl něco vysvětlovat člověku z východu, ani tak znalému a schopnému jako Dick Felton. Ani ten, kdo už zlatokopecké město viděl, nevěřil v tom dalším vlastním očím. Musel v několika žít, aby si zvykl.

Rozbřesk provázel zvuk krumpáčů na svahu a kladiv a pil ve městě. Několik vozů přivezlo rozebrané domy, které se teď vztyčovaly, stloukaly hřebíky a otevíraly pro zákazníky. Mezi prvními byly saloony, herny, obchody se zásobami a krámy těch, kteří posuzovali ryzost zlata a vykupovali ho.

Za peníze získané prodejem pozemků najal Felton tři muže, aby pracovali se Zellerem na jejich nalezištích. Cohan s Feltonem se střídali na stráži.

Když Feltonovi skončila jeho strážní směna, sešel ze svahu promluvit si se Sturdevantem Fifem. Když se zastavil ve dveřích, aby se rozhlédl po ulici, uslyšel náhlou sérii výstřelů.

Ze vchodu velkého hráčského stanu vypadl po zádech zakrvácený muž. Svalil se do prachu s pistolí v ruce a pokusil se zvednout. Ze stanu vyšel muž v košili s krátkými rukávy, štíhlý, pohledný a s chladným, krutým obličejem. Než se zraněný muž stačil postavit, hráč namířil a střelil ho do hlavy.

Felton se tam chtěl rozběhnout, ale ruka ze stanu ho chytila za paži. Byl to Fife. „Vím, na co myslíte, mladíku, ale ani to nezkoušejte. Zabil by vás.“

„To byla vražda!“

„Mluvte potichu, synu. Ten mrtvý byl ozbrojený, takže by tomu nikdo vražda neříkal. Nesmíte zapomínat, že když nosíte zbraň, jste lovná zvěř. Tamto byl Nathan Bly.“

„Nathan Bly? Tady?“

„Proč ne? Cítí zlato na sto honů, chlapče. Je to hráč, a dobrý. Ten mrtvý chlapík si nejspíš myslel, že ho přistihl při falešné hře. Ale nepřistihl. Netvrdím, že by Bly nerozdal pár karet ze spodku balíčku, kdyby se mu to hodilo, ale je moc dobrý na to, aby se nechal chytit.“

Felton následoval Fifea do stanu. Pohlédl na sazbu na stole:

…MRTVÝCH MUŽŮ HNED PRVNÍ DEN

„Číslo nechávám otevřené. Den ještě neskončil.“

„Fife, chci městskou radu složenou ze zodpovědných mužů,“ řekl Felton. „Přidáte se?“

„To by se nehodilo, synu. Chci stát stranou, abych mohl jmenovat každého, i vás, když uděláte něco nesprávného. Ale pokud se zachováte správně, napíšu to taky.“

Prohlédl si sazbu přes brýle v ocelových rámečcích a pak se přes ně podíval na Feltona. „Je spousta gramatiky, kterou neznám, a spousta učených knih, které jsem nečetl, ale vím, co považuji za poctivé, a píšu o tom.

Tenhle lis jsem našel v chatě jeho majitele, který umíral na střelnou ránu. Dal mi ho za to, že ho slušně pohřbím, pod slibem, že mluvím pravdu, celou pravdu a nic než pravdu. A přesně to jsem udělal.“

„To se mi líbí,“ řekl Felton. „A kdykoli si budete myslet, že jednám špatně, napište to.“

Na pár minut se rozhostilo ticho. Někdo na ulici odtahoval tělo mrtvého z cesty.

„Musíme tady mít zákon,“ řekl Felton. „Nemohl byste někoho doporučit?“

„Nemůžu vám pomoct, chlapče. Třeba bych o něm musel taky říct, že udělal něco špatného.“

„Slyšel jsem o muži jménem Coburn.“

„Ne.“

Feltona to překvapilo. „Ne?“

„Matt Coburn je dobrý chlap a možná nejlepší střelec, jakého jsem kdy viděl, a to jsem jich viděl spoustu. Má kuráž, ale hlavně mu to myslí.“

„Tak proč ne?“

„Matt pro mě byl jako syn a nechci vidět, co by to tu s ním mohlo udělat. Město jako tohle se nedá ukočírovat bez zabíjení a já si nepřeji, aby Matt Coburn zabil ještě někoho jiného.“

Čtvrtého dne si Felton vypůjčil potah s pluhem a vyryl ulici. Potom ji s bránami ze stejného zdroje srovnal, jak to jen šlo vzhledem ke kamení a příkrosti svahu.

„Za tohle ti nikdo nepoděkuje,“ varoval ho Cohen. „Všichni chtějí jen zbohatnout a vypadnout.“

Sturdevant Fife napsal o práci v ulici článek, ve kterém žádal všechny občany, aby ji udržovali čistou a neodhazovali láhve.

Do noci pátého dne už měli sedm přestřelek, z toho dvě smrtelné, a jednoho muže zabitého nožem. Wilson, který prodal svoje naleziště Velkému Thompsonovi, zmizel.

„Přestalo ho to bavit,“ řekl Thompson s vážnou tváří. „Vrátil se do Washoe.“

Každou noc docházelo k bitkám na pěsti, v kteroukoli hodinu se ozývala střelba a jeden stan skončil v plamenech, podpálený chudákem, který prohrál v pokeru.

Mimo město došlo k přepadení a dostavník – první, který do Confusion přijel – byl také přepaden a vyloupen.

A pak do města přijel Matt Coburn.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2