Roman Cílek

Copak jsem Bůh?

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2019

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8999-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9000-0 (mobi)

Vzdechy jsou tišší…

Noc jako korálek.

No… až na to, že se naplnily hrozby obláčkových šarlatánů z televize, kteří věštili cosi jako přechod tlakových front a tím bůhvíkolikátý stupeň rizikových faktorů. Pročež se ischemici dusili, nízkotlakaři si připadali, jako když se sami sobě jenom zdají, vysokotlakaři se potili a všem ostatním, kteří si mysleli, že mají zdraví celkem v richtiku, bylo také nanic.

Věru, pěkná to byla noc, jarní, skoro máchovská.

Až na to, že špatně spal i vrah, protože stále musel uvažovat nad tím, zda tehdy před pár dny někde neudělal osudovou chybu, a v horečnatém snu se mu dokonce zjevily obrysy šibenice. Zděsil se a hrůzou zařval do noci, přestože v bdělém stavu byl občanem znalým a věděl, že hrdelního trestu se obávat nemusí, i kdyby zamordoval třeba ještě dalších deset lidí. Vykládej však snu o několik desetiletí staré novele trestního zákoníku!

Skvělá noc.

Až na to, že žena, která mínila v nadcházejícím ránu z vlastní vůle uzavřít svou neveselou životní pouť, přemítala kromě všeho jiného také o tom, co si pro tuto neopakovatelnou příležitost vezme na sebe. Co navrch a co dospod. A když se konečně rozhodla, ještě před půlnocí vstala z postele a šla přemáchnout jeden z kousků prádla. Nestačí to doschnout, napadlo ji zvykově, ale pak usoudila, že na tom tentokrát pramálo záleží.

Noc, která neměla chybu.

Až na to, že nemladý již muž, který onu ženu miloval a ač byl od ní vzdálen, s podvědomou jistotou tušil její úmysly. Nespal, dokonce spát ani nechtěl. Byl sám, ostatně už dlouho byl stále jen sám. Celé hodiny hleděl na bílou prázdnou stěnu, odkud před časem bůhvíproč sejmul všechny obrázky. A také v duši měl prázdno. Jednou kdesi četl, že setrvalá samota má takovou moc, aby vás rozložila na atomy, spolkla a poté zase vyplivla, ale jako někoho úplně jiného. Třeba na tom něco je, pomyslel si, ale nechtělo se mu tím hlouběji zabývat. Zabíjel čas všemožnými způsoby. Nejčastěji rozpolceně hrál sám se sebou šachy, a ve chvílích odpočinku, kdy čekal na tah pomyslného soupeře. Seděl v křesle, kouřil, pil rum, protože se chtěl natvrdo opít, a bál se, především se bál, bál se svého bdění, ale bál se i usnout, protože se bál spánku, a také se bál, to nejvíc, že když dojde k tomu, co očekává, že se stane a čemu nemůže zabránit, on sám přijde zřejmě s konečnou platností o rozum.

Což se posléze i stane.

Rozhodne se totiž, že vezme spravedlnost do svých rukou a stane se vrahem. Úlevněji, a tudíž přijatelněji řečeno: popravčím vraha.

Ach ano, jarní, skvělá, bezchybná to byla noc, podobající se korálku.

***

Před ránem si muž dopřál ještě jednu partii. Prohrál ji.

Nezadržitelným aljechinovským náporem přes pravé křídlo ho porazilo jeho druhé Já, to horší, to silou vůle aspoň dočasně zatlačované do pozadí. Zlým znamením byla ta porážka, usoudil a zahleděl se na šachovnici. Viděl, a nyní už i chtěl vidět svět černobíle, a právě šachovnice byla v tom směru zhmotněním jeho představ. Černá a bílá. Noc a den. Láska a nenávist. Život a smrt. Začal jednu po druhé skládat figurky do krabičky. Pečlivě dodržoval hierarchii. Na dno patřili pěšáci, do vrstvy nad nimi si šli po úporném boji odpočinout střelci, věže a koně. Následoval král. S dámou, jíž si vážil ze všech nejvíc, se nejdříve prsty polaskal, než ji opatrně položil úplně navrch.

Hotovo.

Krabičku pak nechal na stole, aby ji měl stále nablízku. Nebyla totiž jen tak obyčejná, běžně někde zakoupená. Nechal si ji podle vlastního návrhu vyrobit od uměleckého truhláře, kterého kdysi, když se ještě aspoň tu a tam stýkal s lidmi, poznal v hospodě. A na víčko si technikou odlišnosti barev dřeva, o níž byl truhlářem poučen, že se tomu říká intarzie, nechal vepsat dva řádky:

Vzdechy jsou tišší, vzruchy méně patrné.

„Co to znamená?“ zeptal se ho tehdy ten šikovný řemeslník. Řekl, že neví.

A vskutku nevěděl, spíš jen tušil.

***

Přes zaprášené okno ho pozdravil paprsek slunce. Vítej do jitra!

Podíval se na hodinky a s pocitem chvějivého neklidu, protože věděl, že po dnešku již nic nebude takové, jako bylo doposud, se začal chystat na cestu. Ze zamčeného šuplete stolu vyňal obálku s úsporami. Prvně hodlal vzít s sebou jen část, pak si uvědomil, že není jisté, zda se sem nevrátí až za dlouhou dobu, případně již nikdy, a uložil tedy obálku i s celým jejím obsahem do svého zavazadla. Ještě předtím si do peněženky odpočítal z paklíku bankovek tři tisícovky. Snad to bude na běžné výdaje stačit, zvažoval, ale potom přidal k těm třem ještě jednu. Pro jistotu, řekl a hned poté se poopravil: spíš jaksi pro štěstí.

Pohodil hlavou.

To když mu přišlo na mysl, že oba tyto pojmy se v jeho pohledu překrývají: jistota činu rovná se štěstí.

Přípravy mu trvaly jen pár minut. Oholil se a oblékl na sebe to nejlepší, co měl. Zašel si ještě pro kabát, a když míjel v předsíni nástěnné zrcadlo, náhodně tím směrem pohlédl – a zarazil se. Úsměv, který v lesklé ploše zahlédl, ho překvapil: byl to totiž jeho vlastní úsměv. Připadlo mu to jako záblesk vzdáleného času, ozvěna čehosi dávno již ztraceného.

Kdy asi naposledy…?

Ale houby, co na tom záleží?!

Usmíval se, protože nyní už bylo konečně ráno, protože již nemusel žebronit o milosrdné požehnání spánku, a především se usmíval, protože byl rozhodnut, přestal se zmítat v bolavých pochybnostech a tušil, co se stane za hodinu, za dvě, během tohoto jednoho jediného dne. Dokonce již také věděl, jak tuto svou finální akci, jež mu svým výsledkem, o němž nepochyboval, dopřeje jistotu účinku, přesněji a bez pentliček řečeno tedy jistotu pomsty, sám pro sebe nazve.

Ten název se mu moc líbil: Tah dámou.

***

Město, kam dojel, ho před nádražím přivítalo mrholením.

Většinu dopoledních chodců kolem to štvalo. Jeho ne.

Dokonce nastavil dešti obličej. Doteky kapek v něm vyvolávaly pocit, že jeho tvář jemně hladí čísi prsty. Ne ovšem lecjaké prsty, ale prsty neomylně ženské. A ne ovšem prsty lecjaké ženy, nýbrž jen a jen prsty té, od níž si doteky již dlouho a bohužel marně tolik přál. Marnost, která již časně ráno nabyla nevratné podoby. Následky dobrovolného skoku devětačtyřicetileté Magdaleny Všetečkové na dno bývalého lomu, kde se o dílo zkázy postaraly především ostré, k nebi trčící výčnělky odlomených kamenů, byly neslučitelné se životem, jak vžitou formou zaznamenala osádka zdravotnické záchranky, která již neměla koho a co zachraňovat.

Muž, který kráčel ulicemi města, to zatím nevěděl. Vlastně nevěděl i věděl.

Byl si jist tím, že se to stane, a stávalo se poté jen otázkou času: pokud by Magdalena, jíž říkal Leona, neučinila to, co učinila dnes ráno, učinila by tak zítra, pozítří, za týden…

Co na tom záleželo?

Déšť pozvolna ustával a pohyb lidí v ulicích houstl. Muže, který jako kdyby právě nyní vystoupil z ulity své osamocenosti a vlastně se tím znovu narodil, to svým způsobem okouzlovalo. Pročež se rozhodl jít pěšky. A také zde ve městě již dlouho nebyl, nevyznal se ani v systému zdejší hromadné dopravy a nemínil se takovými nepodstatnostmi rozptylovat, protože jeho myšlenky byly zaměřeny zcela jiným směrem. Takže šel a šel. A mířil najisto. Tu adresu, ten jediný záchytný bod, od něhož se mohl v rámci plánu, jemuž přiřkl název Tah dámou, odpíchnout, měl uloženu v paměti. Hluboko v paměti. Stejně hluboko jako na dně jeho cestovního zavazadla byla uložena do kusu hadru zabalená pistole, kterou před lety v hospodě potajmu odkoupil od špatně česky hovořícího muže bůhvíodkud.

Ještě nikdy z té zbraně nevystřelil.

Ale uměl to, kdysi přece také sloužil na vojně, a dnes byl odhodlán se spouště dotknout a rázně ji přitáhnout směrem k sobě.

***

Dvaadvacet, čtyřiadvacet, šestadvacet… Tak to tedy našel!

Ostře dolů směřující žižkovskou ulicí se rozléhal vřískot zdejší vícebarevné omladiny a stěny činžáků byly ozdobeny četnými projevy lidové tvořivosti sprejerů. Dům, ke kterému mířil, se od ostatních lišil snad jen tím, že vchodové dveře byly napůl vyvráceny z pantů, takže nebylo možno je zamknout. Díky, vandalové, pomyslel si muž a vešel dovnitř. Minul vítací špalír přecpaných a nevoňavých popelnic a vystoupal do druhého patra. Dveře vlevo nenesly žádné označení. Vpravo tomu bylo jinak a na papírku v plechovém rámečku bylo tiskacím písmem a rukou neumělou napsáno jediné slovo: Kyndl.

Alois Kyndl, doplnil si muž také křestní jméno.

A přidal osobnostní zhodnocení: vrah Alois Kyndl. Odkašlal si a zazvonil.

Žena, která mu po chvíli vyjednávání přes škvíru nad zajišťovacím řetízkem přece jen otevřela, nebyla zase až tak moc dámou, jak by se mu to pocitově hodilo, spíš stylově zapadala do zdejšího prostředí. Věku neurčitého, s rysy poznamenanými sebeláskou, požitkářstvím i chtíčem, to vše v protikladu vůči selsky zdravé plnosti jejího těla.

„Vy jste opravdu Lojzův bratr?“ zeptala se.

„Bratranec,“ opravil ji. „Už jsem vám to říkal. Naše matky byly sestry, i když… no, na tom nezáleží. Ani jedna z nich již nežije, aby mi to sem přišly dosvědčit.“

„Ale on… on tu Lojza fakt není. Přísahám. Máme jen dva pokoje a příslušenství, můžete se všude podívat.“

Zavrtěl hlavou. „Děkuji, ale nechci se nikam dívat. Předpokládal jsem, že se nebude zdržovat doma. A vy jste, prosím, jeho nová manželka?“

„Ne, to ne. Jmenuji se Adamcová. Jiřina Adamcová. My spolu nyní… žijeme.“

„Jak dlouho?“

„Zatím jen tak na zkoušku,“ usmála se, ale příliš se jí to nepodařilo, „pár týdnů.“

„Máte ho ráda?“ zeptal se.

Zaskočil ji tou nečekanou otázkou: „Cože?! Proč vás to zajímá? V našem věku už se to přece takhle…“

„Nebere?“

„A co…?!“ rozohnila se najednou. „Velké životní lásky, drahý pane, mám už za sebou a dopadlo to většinou na houby, nechci-li se vyjádřit sprostě. Ale teď s Lojzou… no, on je sám, já sama, vztah z rozumu, dalo by se říct… Rozumíte mi?“

„Rozumím,“ přikývl a požádal: „Mohu se u vás posadit?“

„Jistě. Ale vy… vy tu na něho chcete čekat?“ Neodpověděl jí, vybral si jednu ze židlí, sedl si, na klín přitáhl své cestovní zavazadlo a hrábl rukama dovnitř. Z obálky s penězi bez počítání vytáhl hrst tisícikorun, srovnal bankovky do úhledného štůsku a položil na jídelní stůl. Pak sáhl do nitra brašny ještě jednou, z hadru vybalil matně se lesknoucí pistoli a i tu umístil na desku stolu.

„Budeme vyjednávat, paní Adamcová,“ řekl. Zaraženě hleděla na jeho počínání.

Peníze ji poznatelně zaujaly, pistole se zalekla.

„Co… co chcete? O co vám jde?“ vyhrkla a zkřížila ruce přes dmoucí se ňadra: skoro jako kdyby se obávala, že se ten divný host bude dožadovat jejího těla.

On však jen položil otázku: „Kam zalezl?“

„Co tím myslíte?“

„Chci vědět, kde ho najdu?“

„Koho? Lojzíka…?“

„Jistě. Aloise Kyndla hledám. Koho jiného?“

„Já… já nevím, kde je.“

Zavrtěl hlavou. „Nevěřím vám. Musíte o tom něco aspoň tušit. A povíte mi to. Máte dvě možnosti. Po dobrém,“ ukázal na bankovky, „nebo jinak,“ ukázal na zbraň.

„Ale to přece nemůžete…“

„Můžu,“ přerušil ji. „Dokonce musím.“

Myšlenky, které se Jiřině Adamcové hnaly hlavou, jí do obličeje přidaly pár vrásek. „Já vím, že Lojza není nějaký andílek, leccos má možná z minula i z nedávna na triku, ale přece jen… Co mu chcete udělat?“

„Vyřídit účty. Sám za sebe, ale hlavně za jiné. Za živé, mrtvé a skoro již mrtvé. To je vše.“

„Tomu nerozumím.“

„Nevadí. A je to pro vás možná i lepší,“ poznamenal, ale poté už přidal na důrazu a pohlédl jí do očí: „Ale dost řečí! Kde je?“

Adamcové docházelo, že ten člověk myslí vše, co říká, úplně vážně. Strach se jí zhmotňoval v kapky potu. Z obličeje si je otřela cípem blůzy a bylo jí v té chvíli lhostejné, že tím odhalila nahý kus svého zaobleného těla.

„No tak?!“ popohnal ji.

Cítila se být přitlačena ke zdi. „Půjčil si,“ řekla, „půjčil si od známých takový… domek v zahrádkářské osadě.“

„Kde?“

„Kousek za městem. Při staré karlovarské silnici. Ale špatně se to tam hledá.“

„Vy jste tam za ním někdy byla?“

„Jo, jednou jo.“

„Dobrá,“ rozhodl se, pistoli schoval do kapsy a peníze přistrčil k Adamcové: „Tohle si vezměte a schovejte. Jsou jen vaše, nemusíte se o ně s nikým dělit a berte je jako odměnu za doprovod. Dovedete mě tam.“

„Ne, to ne! Lojzík by mě…“

„Nic vám neudělá. Nemusí o tom ani vědět. Chytíme dole na hlavní ulici taxíka, dojedeme k osadě, ukážete mi ten domek, já zaplatím drožkáři také zpáteční jízdu a on vás doveze sem domů. Za hodinku jste zpátky a můžete začít s bezstarostným utrácením.“

Byla to dobře zvolená pointa.

Žena s povzdechem přijala to, co se má stát, za danou věc. Karel Marx to kdysi mistrně a snadno zneužitelně definoval slovy, že svoboda je poznaná nutnost.

„Potřebuji si ještě skočit na záchod,“ oznámila.

„Máte mobil?“ zeptal se.

„To mám. Proč?“

„Kde je?“

„Támhle,“ ukázala na stolek u okna.

Zkontroloval si to pohledem a pokynul jí: „Dobrá, tak běžte.“

„Děkuji vám,“ řekla – a v dané situaci to zaznělo až komicky.

***

Taxikář pocházel z druhu těch, co plkají.

Plkal již na Žižkově, plkal i cestou přes centrum města, plkal v Hostivicích a Jenči. Mělo to svou výhodu. Ti dva na zadních sedadlech se díky tomu nemuseli spolu bavit. Ostatně ani nebylo o čem: role byly rozdány. Řidič je podle ženiných pokynů dovezl na okraj osady, Jiřina Adamcová rezignovaně nasměrovala ukazováček k třetímu domku v pravé řadě a dalo se na ní poznat, že se ze všeho nejvíc těší na chvíli, kdy odtud v tichosti vypadne. Muž vyřídil s drožkářem platbu a přidal slušné dýško.

Paní Adamcová se rozloučila podáním ruky a skoro koketně přidala pokárání: „Ani jste se mi, pane, nestačil představit.“

Zaváhal.

Mohl říci cokoli, ale řekl pravdu, protože na tom nyní už nezáleželo: „Jmenuji se Jan Brandejs.“

***

„Brandejsi, Honzo – jsi to ty?!“ zalapal po dechu chlapík, který až do té chvíle jen tak v trenýrkách a tričku ležel na gauči a sledoval v televizi fotbalový přenos.

„Ano, Lojzo, jsem to já.“

„A proč… proč přicházíš… takhle? Mohl jsi přece zaklepat a ne rovnou vyrážet ty fórové dveře.“

„Chtěl jsem tě překvapit.“

Alois Kyndl se nehezky ušklíbl: „Jo, překvapit! Tak to se ti povedlo. A kdopak ti poradil, kde mě…? No jasně, ta děvka ze Žižkova, svině jedna hnusná! Však já jí to spočítám.“ Posadil se, ovladačem vypnul televizi a oči mu těkaly z místa na místo.

Někde tu má zbraň, vyčetl z toho Brandejs.

V kapse bundy o to pevněji sevřel hlaveň pistole.

„Když už jsi tady, taky mám pro tebe jedno překvapení,“ pomalu se rozhovořil Kyndl a slovo od slova to znělo zlomyslněji. „Moje bejvalka Magdalena Všetečková, kterou jsi tak nóbl překřtil na Leonu a nikdy sis na ni nepřestal myslet, spáchala sebevraždu. Před chvílí mi volala její teta, u které v poslední době bydlela.“

„Jak?“

„Co… jak?“

„Jak se zabila?“

„Já se zase tak moc nevyptával. Prý skočila do lomu.“

„Do lomu…? Tak to už je třetí,“ ztišele k tomu poznamenal Brandejs, do očí se mu při představě toho, co se dozvěděl, draly slzy, ale ze všech sil se je snažil pozdržet a přetavit nápor bolesti v odhodlání.

„Jaká třetí? Nerozumím ti.“

„Ale rozumíš a počítat snad umíš. Třetí člověk, kterého jsi tak či onak připravil o život. A pořád si myslíš, že ti to může projít? Mýlíš se. U soudu bys možná leccos ukecal, ale u mě ne. Příliš zblízka jsem všeho byl svědkem. Musím tě zastavit, Lojzíku. Kdybys zůstal naživu, mohl bys páchat další zlo. Je konec. S tebou a asi i se mnou, ale mně už na životě dost málo záleží.“

Vyndal z kapsy pistoli.

„Co blbneš?“ vykřikl Kyndl a zvedal se z gauče.

„Zůstaň na místě,“ pokynul mu Brandejs hlavní pistole.

„Nééé!“ zakňučel muž v trenýrkách a tričku, když si v očích svého popravčího přečetl rozsudek.

Brandejs si přál, aby mu ho bylo aspoň trochu líto. Cítil by se tím o něco lidštěji. Ale nebylo tomu tak: vnímal v sobě jen pohrdání. Navzdory tomu však ve chvíli, kdy zamířil zbraň na levou část obnaženého Kyndlova hrudníku a hned poté stiskl dvakrát za sebou spoušť, zavřel raději oči. Vše, úplně vše, vidět přece jen nechtěl.

***

Odhodil zbraň na podlahu a ani ho nenapadla myšlenka na nějaké stírání otisků. Odešel. V poloprázdné zahrádkářské osadě si ho nikdo nevšiml. Po staré karlovarské silnici šel potom kilometr dva pěšky, pak si mobilem přivolal taxíka a za neřestný peníz se nechal odvézt až domů. Tenhle řidič byl na rozdíl od předchozího nemluva, což Brandejsovi umožnilo přehrát si v paměti celý ten dlouhý příběh, k němuž před hodinou v samozvané roli kata připsal další a tak trochu finální kapitolu. Věděl, že ho již ve zbytku dnů života nečeká nic dobrého a tohle jsou možná poslední chvíle, kdy může sám o sobě rozhodovat.

„Tady zastavte,“ řekl řidiči u cíle cesty.

Napadlo ho, že tímhle příkaznickým tónem s ním brzy budou mluvit jiní.

***

Vstoupil do bytu a nerozhodně se posadil ke stolu. Co teď?

Na co čekat?

Sáhl po šachovnici a navykle po ní rozložil figurky. Zadíval se na ty dvě protilehlé, k boji připravené sestavy, ale myšlenky mu unikaly jinam. Přece jen se nyní, kdy už se nic nedalo vzít nazpět, obtížně smiřoval dosud bezúhonný osmapadesátiletý invalidní důchodce Jan Brandejs s tím, že poprvé zabil člověka. Jen čím dál víc slábnoucí útěchu mu nabízela úvaha o tom, že ten mrtvý se svými činy sám připravil o právo na život. Bratranec Alois Kyndl. Nikdy si s ním neporozuměl, i když jejich matky by si to jako sestry přály. Těžko říct, kdy a jak se všechno zvrtlo, o tom se asi budou radit jiní, ale Lojza, protloukající se všelijak a kšeftující se vším možným, se prostě dal na cestu, jejíž křivolaké zákruty lemovaly zlé, velmi zlé činy. A nikoli jen takové, které by byly v drsném prostředí dravého polosvěta vynuceny okolnostmi. Lojza si v ubližování, jímž se – zřejmě – mstil za své neúspěchy, za své niterné nezakotvení, za to, že se nenarodil v movitější rodině, za to, že není chytřejší a schopnější než jiní, začal prostě libovat.

Doslova libovat.

„Každý má nějakého koníčka,“ zasmál se jednou, když mu Brandejs cosi vyčítal.

Zlo se podobá víru pod přepadovou hranou divokých peřejí: nezadržitelně do sebe vtahuje další a další oběti. Alois Kyndl, až dosud, jak již řečeno, kšeftující s čímkoli, přešel na sortiment ze všech nejvýbušnější. Drogy.

Prvně jenom ty, jimž se říká měkké, pak už i přitvrdil. A také, nepočítáme-li současnou paní Adamcovou ze Žižkova – dvakrát žil se ženami ve společné domácnosti a dvakrát jimi byl z pochopitelných důvodů opuštěn. Sám dítě nezplodil, na zachování lidského rodu a vylepšení demografické křivky v této zemi kašlal. S poslední, vlastně tedy de facto předposlední družkou Magdalenou Všetečkovou, kterou zlomyslně a tak trochu pro vlastní pobavení přebral Brandejsovi, vyfasoval dvojčata: čerstvě plnoleté chlapce Petra a Pavla. Hurá, mám postaráno o dealery do prostředí jejich vrstevníků, pomyslel si Kyndl. Kluci byli ve věku, kdy se lační po zážitcích i přivydělání na osobní útratu, a tak se mu jeho záměr povedl.

Povedl – leč s následky připomínajícími antické drama. Petr zanedlouho sám propadl drogám a při divokém feťáckém mejdanu se natolik předávkoval, že už mu opožděně přivolaní doktoři nemohli pomoci. Z Pavla, který pouze prodával, ale nepožíval, jak se o tom píše v protokolech, se pod vlivem této události stal mstitel. Oznámil svému nehodnému otčímovi, že s ním ve všech směrech končí a hodlá ho udat. Dvakrát se porvali a poté již Kyndl nemínil čekat na to, co chlapec udělá. Pod falešnou záminkou vylákal Pavla Všetečku kamsi na periférii a beze svědků a jakýchkoli zanechaných stop, tedy z jeho hlediska šikovně, ho tu utloukl železnou tyčí.

Finito.

Pro paní Všetečkovou se život stal obtěžující zbytečností.

Aloise Kyndla nenáviděla a cestu k Brandejsovi, který ji nikdy nepřestal milovat, odmítla. Chtěla už jen umřít, a tak se také zařídila. Uvažovala nad prášky, ale nakonec bůhvíproč zvolila skok do opuštěného lomu.

***

Po chvíli váhání Jan Brandejs, kdysi strojírenský technik, nyní popravčí vraha, přece jen rozehrál partii. Dobral se však pouze k sedmnáctému tahu. S rukama v poutech a v neurvalém sevření zakuklenců se špatně hrají šachy.

„Víte, co jste spáchal?“ zeptali se policisté při prvním výslechu.

„Ano,“ odpověděl jim bez vytáček a s přesvědčenou jistotou, na kterou ze své běžné praxe nebyli zvyklí:

„Ano, vím to: zabil jsem chlapa, který si to zasloužil a kterého jsem zabít chtěl.“

„Uvědomujete si, jaké to pro vás bude mít důsledky?“

„Samozřejmě.“

Blázen, pomysleli si o něm. Jako by mu vůbec nezáleželo na tom, co se s ním a kolem něho bude dít dnes, zítra, za měsíc, při vyšetřování, ve vazbě i před soudem. Ale nebylo tomu tak. Jedna záležitost, o které však zatím nemluvil, Brandejsovi velmi ležela na srdci. Přemýšlel o tom, zda mu ve vězení dovolí mít šachy. A ne lecjaké, nějaké erární šachy. Měl na mysli svou šachovnici, své mockrát osahané figurky a svou krabičku s nápisem, že…

No, však víme, co tam bylo napsáno. Že vzdechy jsou tišší.

A že vzruchy méně patrné.

Travič studní

Poslední úsměvný zážitek v souhrnném výčtu toho říjnového dne, který – ač to Tomáš Hanzlík zatím netušil – odstartuje přehršel složitostí, ho čekal někde, kde by to snad ani nečekal: za volantem auta v ranní dopravní špičce. Zablokován v ucpané jednosměrce bublal Hanzlík návaly vzteku, protože se blížil okamžik, kdy se bude muset omluvit za zpoždění na schůzce, která pro něho měla kromě jiného i živitelský charakter. Bublal však jen do chvíle, než si povšiml nálepky na zadním okně nikoli zánovního vozu, který popojížděl v trpitelské koloně před ním: „Prosím, netrub na mě, že jedu pomalu! I bez tebe jsem naštvanej, že nemám prachy na lepší auťák.“

Zatroubil na toho vtipálka.

Jen tak pozdravně a s přátelským mávnutím ruky.

Pak se chopil mobilu a zavolal mužskému, který na něho bude ve své advokátní kanceláři čekat o pár minut déle, než by se dle dobrých mravů slušelo. Vyslovil omluvu a ocitoval mu obsah cedulky z auta, které se skokově pohybovalo před ním.

Zasmáli se tomu oba.

Poté však JUDr. Petr Sedmidubský připojil k uvolněně vedenému hovoru varování: „Obávám se, Tomáši, že já ti na oplátku žádné veselé vyprávění nechystám. Ale i tak tě to bude zajímat. Tudíž se sem doprav, jak nejrychleji to půjde. Musím pak naklusat k soudu.“

Nuže, nějak to Hanzlík s tou dopravou zvládl.

Obdržel poté vyhlášeně skvělou barevnou kávu z čarodějné minikuchyňky advokátovy asistentky Lidušky, usedl a dal najevo, že je připraven naslouchat.

„Kývneš-li mi na souhlas, Tomáši, mám pro tebe zvláštní zadání,“ oznámil Sedmidubský majiteli pátrací agentury, s nímž ho v rámci občasné spolupráce pojilo četnými peřejemi i slepými rameny naší divoké doby ověřené přátelství. „A musím ti na rovinu říct, že se o tu zakázku, která není zrovna za hubičku, snaživě ucházel také tvůj konkurent Josef Majerčík.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Vzdechy jsou tišší…

Travič studní