Rachel Caine

Proti proudu

Originální název: Killman Creek

Vydáno u Thomas & Mercer, Seattle 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text copyright © 2017 Rachel Caine, LLC

All rights reserved.

This edition is made possible under license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o.

Translation © Agáta Hamari, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8995-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8996-7 (mobi)

1 GWEN

Dvanáctou noc poté, co můj bývalý manžel utekl z vězení, ležím v posteli. Nespím. Pozoruju hru světla a stínu na závěsech. Ležím na úzkém rozkládacím lehátku a do zad mě přes tenkou matraci píchá každá pružinka. Moje děti, Lanny a Connor, obsadily dvě velké postele, které se v tomhle průměrném motelovém pokoji nacházejí. Průměr je teď to nejlepší, co si můžu dovolit.

Telefon mám nový. Další s předplacenou kartou a zbrusu novým číslem. To číslo zná jenom pět lidí a dva z nich se mnou spí v tomhle pokoji.

Mimo tenhle malinký okruh lidí nemůžu věřit nikomu. Nezvládám myslet na nic jiného než na stín muže, který prochází nocí – prochází, neutíká, protože si nemyslím, že Melvin Royal je na útěku, přestože ho honí půlka policistů v zemi –, a na to, že si jde pro mě. Pro nás.

Můj exmanžel je zrůda a já si myslela, že je bezpečně zadržený a zavřený v kleci čeká na popravu… ale i zpoza mříží zvládl řídit hrozivé válečné tažení namířené proti mně a dětem. Sám na to nebyl, pomáhali mu zevnitř věznice i zvenčí, a do jaké hloubky to celé sahalo a jak rozsáhlá ta pomoc vlastně byla, pořád zůstává záhadou, ale měl to všechno vymyšlené do posledního detailu. Za pomoci cíleného děsu a výhrůžek mě vmanévroval tam, kde mě chtěl mít: do pasti, kterou jsme sice přežili, ale bylo to jen tak tak.

V těch kratičkých temných chvilkách, kdy zavřu oči, mě Melvin Royal pronásleduje. Mrknu a stojí na ulici. Mrknu a stoupá po schodech do otevřené chodby druhého patra motelu. Mrknu a je přede dveřmi. Poslouchá.

Při zavibrování příchozí esemesky sebou trhnu, až to zabolí. Natáhnu se pro mobil za zvuků rachotícího topení. Je dost hlasité, ale taky výkonné a do pokoje z něj jako líná, velmi vítaná vlna sálá teplo. Jsem za to vděčná. Deky na tomhle lehátku za moc nestojí.

Zamrkám unavenýma očima a zaostřím na obrazovku. Svítí tam: Neznámé číslo. Zhasnu telefon, schovám ho pod polštář a snažím se přesvědčit sebe samu, že můžu klidně spát.

Ale vím, že nemůžu. Vím, kdo mi píše. A motelové dveře zamčené na dva západy mi zdaleka nepřipadají dost bezpečné.

Před dvanácti dny jsem zachránila svoje děti ze spárů vraha. Jsem vyčerpaná, všechno mě bolí a třeští mi hlava. Jsem ztrápená, unavená a nervózní a ze všeho nejvíc, ze všeho nejvíc mám vztek. Potřebuju mít vztek. Když budu mít vztek, udržím nás všechny naživu.

Co si to dovoluješ, promluvím v myšlenkách k telefonu pod polštářem. Co si to kurva dovoluješ.

Když ve mně vztek vře tak, až to skoro bolí, sáhnu pod polštář a telefon zpod něj zase vytáhnu. Vztek je můj štít. Vztek je moje zbraň. Silně na zprávu kliknu. Je mi jasné, co v ní bude.

Ale mýlím se. Smska není od mého exmanžela. Stojí v ní: Teď už nejsi v bezpečí nikde, a za tím je znáček, který dobře znám: Å.

Absalom.

Moji zuřivost naředí šok a pošle mi ji v horkých elektrizujících vlnách do hrudi a do celých paží, jako by na mě zaútočil samotný telefon. Mému manželovi někdo pomáhal – pomáhal mu námi manipulovat, pomáhal mu unést moje děti – a tím pomocníkem byl Absalom… zkušený hacker, který mě vmanévroval do pasti, kterou pro mě Melvin připravil. Doufala jsem, že když už tohle spiknutí skončilo, Absalom nám už nebude mít čím vyhrožovat.

Neměla jsem být tak naivní.

Ucítím, jak mnou projede vlna čisté, hluboce zakořeněné hrůzy, jako kdyby se ukázalo, že všechen můj dětský strach ze strašidel byl naprosto oprávněný, a potom se pomalu a zhluboka nadechnu a pokusím se to promyslet, nemůžu se tím přece zase zabývat… znovu ne. Neprovinila jsem se ničím jiným než tím, že jsem se bránila před mužem, který mě chtěl zabít, který si během let získal moji důvěru a pozvolna mě dovedl na místo, kde jsem měla být popravena.

Ale zpráva na obrazovce pořád zůstává.

Absalom pro nás poslal někoho dalšího. Ta myšlenka mnou projede jako blesk, najednou mám sucho v ústech a všechny nervy v jednom ohni, protože cítím, že mám pravdu. Po celé dlouhé dny, kdy jsme se schovávali a utíkali před nebezpečím, mě něco trápilo… pocit, že nás ještě pořád někdo sleduje. Myslela jsem, že jsem jenom paranoidní.

Ale co když nejsem?

Pokusím se potichu vstát, ale lehátko zavrže a Lanny, moje dcera, zašeptá: „Mami?“

„Nic se neděje,“ šeptem jí odpovím. Postavím se a vklouznu do bot. Mám na sobě pohodlné kalhoty, volný svetr a tlusté ponožky a předtím, než odemknu všechny bezpečnostní zámky a vyjdu ven do zimy, obleču si ještě podpažní pouzdro a parku.

Tady v Knoxvillu je zataženo a chladno. Nejsem vůbec zvyklá na světla velkoměsta, ale zrovna teď mě trošku uklidňují. Nepřipadám si tak osamělá. Kolem mě jsou lidé. Křik by byl slyšet.

Zavolám na číslo, které mám uložené v mobilu. Zazvoní to jenom jednou a pak už uslyším věčně unavený hlas detektiva Prestera z policejního oddělení v Nortonu – městečku nejblíž místa, kde jsme žili, ne, kde žijeme, protože my se k jezeru Stillhouse vrátíme, přísahám bohu –, jak říká: „Slečno Proctorová. Je pozdě.“ Nezní, že by měl kdovíjakou radost, že mě slyší.

„Jste si stoprocentně jistý, že je Lancel Graham po smrti?“

Je to neobvyklá otázka a já uslyším vrznutí, které nejspíš vyloudila kancelářská židle, když se Prester opřel. Podívám se na hodinky. Je po jedné ráno. Zajímalo by mě, co ještě dělá v práci. Norton je malé ospalé městečko, ale zločinu má na svoje poměry celkem dost. Prester je jeden ze dvou detektivů, které tamní policie zaměstnává.

A Lancel Graham taky nosíval její uniformu.

Prester odpoví rozvážně a opatrně. „Máte nějaký závažný důvod myslet si, že není?“

„Je. Po. Smrti?“

„Mrtvější už být nemůže. Viděl jsem, jak z jeho mrtvoly na pitevním stole tahají orgány. Proč se mě na to ptáte takhle v…“ Zaváhá a potom zaúpí, jako by se taky zrovna podíval na hodinky. „V takhle nekřesťanskou hodinu?“

„Protože mě malinko děsí, že jsem dostala další výhrůžnou esemesku.“

„Od Lancela Grahama?“

„Od Absaloma.“

„Á.“ Protáhne to písmeno takovým způsobem, že okamžitě zpozorním. S detektivem Presterem nejsme přátelé. Jsme spojenci, na jisté úrovni. Ale úplně mi nedůvěřuje a já se mu vlastně nedivím. „Ohledně tohohle… Kezia Claremontová trochu čmuchala. Říká, že je docela možné, že Absalom není on. Spíš možná oni.“ Ke Kezii chovám hluboký respekt. Bývala parťačkou strážníka Grahama, aspoň nějakou dobu, ale na rozdíl od Lancela Grahama byla vždycky naprosto upřímná. Když zjistila, že se z jejího parťáka vyklubal vrah, příšerně to s ní otřáslo.

Ale pořád ne tak, jako to otřáslo se mnou.

Navzdory tomu je můj hlas napjatý a rozzlobený. „Proč jste mě sakra nevaroval? Vždyť víte, že s sebou mám děti!“

„Nechtěl jsem vás polekat,“ odpoví. „Zatím nemáme žádný důkaz. Jenom podezření.“

„Za tu dobu, co mě znáte, detektive, copak jsem někdy měla sklony slepě panikařit?“

Nekomentuje to, protože ví, že mám pravdu. „Pořád si myslím, že by bylo lepší, kdybyste se vrátila domů do Nortonu, abychom na vás mohli dávat pozor tady.“

„Můj manžel udělal z jednoho z vašich policajtů vraha.“ Spolknu knedlík zuřivosti, co se mi udělá v krku.

„Nechal jste ho samotného s mými dětmi, to si pamatujete? Bůh ví, co všechno jim mohl udělat. Proč bych vám měla vložit do rukou jejich bezpečí?“

Pořád nevím, co všechno Lancel Graham udělal, když moje děti unesl. Ani Connor, ani Lanny mi o tom nechtějí nic říct a já vím, že na ně nemám tlačit. Oba si z toho odnesli trauma, a přestože doktoři říkali, že jsou zdravotně v pořádku a nic dalšího jim fyzicky nikdo neprovedl, stejně musím myslet na to, jakou psychickou újmu možná prožili. A jak moc to může formovat jejich budoucnost.

Protože tvarovat je, ohýbat a zlomit, tohle přesně Melvin Royal chce. V tomhle si hluboce, znepokojivě libuje.

„Nějaké zprávy o Melvinovi?“ O Melovi, zašeptá nesměle můj tichounký, až přízračný vnitřní hlásek. Nikdy se mu nelíbilo, když mu ostatní říkali Melvine, vždycky chtěl být jenom Mel, což je přesně ten důvod, proč si teď velmi dávám záležet na tom, abych o něm mluvila jeho plným jménem. I malicherný pocit moci je pořád pocit moci.

„Všude po něm intenzivně pátráme. Z těch, co utekli, už jsou zhruba tři čtvrtiny zpátky za mřížemi.“

„Ale on ne.“

„Ne,“ připustí Prester. „On ne. Zatím. Hodláte utíkat do té doby, než ho chytíme?“

„To jsem měla v plánu,“ odpovím. „Ale plán se zrovna změnil. Pokud má Absalom v rukávu víc lidí, které na nás může poslat, tak mě taky najdou. Přesně tohle chce. Proto je venku z vězení. Když budu dál utíkat, jenom tuhle noční můru prodloužím, a navíc to znamená, že ztratím kontrolu nad svým životem. A té už se kvůli němu nikdy znovu nevzdám. Nikdy.“

Jeho kancelářská židle zavrzá. Tentokrát jsem si téměř jistá, že se zrovna nahnul dopředu. „Tak co teda sakra budete dělat, Gwen?“

Pořád mi říká takhle, mým novým jménem, a toho si cením. Žena, kterou všichni znali jako Ginu Royalovou, manželku obzvlášť odporného sériového vraha, je pryč. Další mrtvola, která po Melvinovi zůstala. Je dobře, že už je po ní. Já jsem Gwen. Gwen si dál srát na hlavu nenechá.

„Nemyslím, že by se vám to líbilo, takže vás ušetřím detailů. Díky, detektive. Za všechno.“ Skoro to tak i myslím. Než mi stačí položit další otázky, hovor ukončím a strčím si mobil do kapsy u bundy. Chvíli tam v tom vlhkém, chladném větru zůstanu stát. Knoxville se ještě úplně neuložil ke spánku. Z projíždějících aut zachytávám útržky hudby z rádií a za závěsy ostatních motelových pokojů vidím pohyb stínů. Naproti přes dvůr je mezi závěsy vidět, jak poblikává televize. Oblohu nade mnou rozřízne letadlo.

Vtom uslyším vrznutí dveří a z našeho pokoje vyjde Lanny. Obula si boty a má na sobě bundu, ale pod tím je jen v pyžamu. To mě trochu uklidní. Kdyby si na sebe vzala džíny, flanelovou košili a běžecké boty, znamenalo by to, že má strach.

„Blbeček spí,“ ujistí mě, když se vedle mě opře o zábradlí. „Tak mluv.“

„To nic, zlato.“

„Blbost, mami. Přece bys nevylezla z postele a netelefonovala venku kvůli ničemu.“

Povzdechnu si. Je taková zima, že se mi dech změní v lehounký obláček bílé páry. „Mluvila jsem s detektivem Presterem.“

Vidím, jak jí ruce sevřou zábradlí, a přeju si, abych ji toho mohla ušetřit, tohohle strachu, tohohle neustávajícího a zdrcujícího pocitu tísně. Ale nemůžu. Lanny moc dobře ví, v jak nebezpečné situaci se nacházíme. Zná o svém otci skoro celou pravdu. A já se musím spolehnout, že se pod tou tíhou nezhroutí, i když jí ještě není ani patnáct.

„Aha,“ špitne moje dcera. „Mluvili jste o něm?“

Jím samozřejmě myslí svého otce. Zlehka, snad konejšivě, se na ni usměju. „Zatím se nic neví,“ odpovím. „Nejspíš je odsud ještě hodně daleko. Všichni po něm jdou. Většina těch, co utekli s ním, už je zpátky za mřížemi. Brzo zavřou i jeho.“

„Tomu sama nevěříš.“

Nevěřím. Nechci své dceři lhát, takže změním téma.

„Musíš se vyspat, zlato. Brzo ráno vyrážíme.“

„Vždyť už je ráno. Kam jedeme?“

„Někam jinam.“

„Takhle to teď bude?“ Mluví tiše a sveřepě. „Proboha, mami, vždyť ty pořád jenom utíkáš. Nemůžeme mu dovolit, aby nám tohle dělal! Už ne. Já nechci utíkat. Chci bojovat.“

Tohle chce. Jistěže chce tohle. Je to statečná holka, která se násilím dozvěděla příšernou pravdu o svém otci, když jí bylo teprve deset, a vůbec se nedivím, že je v jádru pořád naštvaná.

A taky má pravdu.

Otočím se k ní a ona natočí hlavu ke mně. Dívám se jí do očí a přitom říkám: „Budeme bojovat. Ale zítra půjdete do bezpečí, abych měla volné ruce a mohla udělat, co je potřeba. A než se se mnou začneš hádat, potřebuju, abys zůstala s Connorem a dávala na něj pozor. To bude tvůj úkol, Lanny. Tvůj boj. Dobře?“

„Dobře? Teď nás prostě hodíš na krk někomu jinýmu? Ne, to teda není dobře. Prosím tě, hlavně mi řekni, že nás nechceš dát babičce.“

„Já myslela, že máš babičku ráda.“

„Mám. Jako babičku. Ne tak, že bych s ní chtěla bydlet. Chceš, abysme byli v bezpečí? Ona nás neochrání. Ta neochrání nikoho.“

„Postarám se, aby nic takového dělat nemusela. A zatím bude tvůj otec hledat mě, protože najít mě je pro něj to nejdůležitější.“ Modlím se, aby to byla pravda. Je to obrovský risk, ale okruh lidí, kterým bych mohla svoje děti bez obav svěřit, je dost malý. První instinkt mi napovídá, abych je odvezla ke své matce, ale musím přiznat, že má moje dcera pravdu. Moje máma není žádná bojovnice. Ne jako my. A tohle je úplně jiná úroveň nebezpečí než dřív.

Ještě to Lanny neřeknu, protože si to musím pořádně promyslet, ale jak Javier Esparza, tak Kezia Claremontová mi nabídli, že se o moje děti v případě potřeby postarají. Jsou dost působivý pár. Javier je bývalý mariňák a vede místní střelnici, Kezia je policistka – ostrá, chytrá a schopná.

Jediná nevýhoda je, že nežijí v Nortonu, ale poměrně blízko jezera Stillhouse. To nádherné odlehlé místo pro mě ze začátku bylo úkrytem, útočištěm, ale nakonec se z něj stala past a já teď nevím, jestli si tam ještě kdy budu připadat v bezpečí. Rozhodně se nemůžeme vrátit do domu na břehu. Byli bychom příliš snadný terč.

Javier ale u jezera nebydlí. Žije v odlehlém opevněném srubu a já si tak nějak instinktivně říkám, že Melvin s Absalomem se po nás budou dívat všude jinde než tam, odkud jsme právě utekli.

„Necháš nás u Sama?“ zeptá se Lanny.

„Ne. Sama totiž beru s sebou,“ odpovím. Ještě jsem se ho na to neptala, ale vím, že se mnou půjde; Melvina Royala potřebuje najít stejně zoufale jako já – a má k tomu stejně osobní důvod. „Sam a já tvého otce najdeme a zastavíme ho dřív, než ublíží někomu dalšímu. Dřív, než ho vůbec napadne, že by ublížil tobě a Connorovi.“ Dám jí chvíli, ať si to nechá projít hlavou, a potom pokračuju:

„Potřebuju, abys mi pomohla, Lanny. Pokud nechceme jenom utíkat a schovávat se, lepší plán nemáme. Nechce se mi do toho o nic víc než tobě. To mi věř, prosím.“

Odvrátí zrak a s hranou lhostejností pokrčí rameny.

„Jasně. To je jedno. My to stejně budem muset udělat.“ Všechno to utíkání bylo potřeba. Tehdy to bylo správné rozhodnutí. Ale je mi jasné, jak hrozně těžké pro moje děti bylo žít neustále ve střehu.

„Je mi to tak líto, zlatíčko.“

„Já vím,“ vypadne z ní nakonec, a jakmile tohle prohlášení učiní, rychle a nečekaně mě obejme a vrátí se zpátky do motelového pokoje.

Chvíli tam ještě stojím v zimě a přemýšlím a pak vytočím číslo na Sama Cadea a do telefonu řeknu: „Jsem venku.“

Trvá mu to jenom minutku a už stojí na úzké pavlači v patře vedle mě – jeho pokoj je přímo vedle toho našeho. Stejně jako já je oblečený od hlavy k patě. Připravený bojovat. Opře se o zábradlí tam, kde předtím stála Lanny, a poznamená: „To mi asi nevoláš kvůli sexu, co?“

„Haha,“ ušklíbnu se a úkosem se na něj podívám. Nejsme milenci. Ne že bychom si, v jistých ohledech, nebyli blízcí. Myslím, že jednoho dne se k tomu možná dopracujeme, ale ani jeden z nás se nijak nesnaží to urychlit. Spoustu si toho s sebou neseme, takovou spoustu! Já jsem bývalá manželka sériového vraha, kterou neustále pronásledují Melvinovi fanoušci, spojenci a vlci vyjící v zákoutích internetu.

A Sam? Sam je bratr jedné z Melvinových obětí. Jeho poslední oběti. Pořád vidím před očima tělo té chudinky, pověšené na drátěné oprátce. Zmučené a zavražděné jenom pro čistě sadistickou potěchu.

Je to mezi námi složité. Když jsem Sama poznala, měla jsem ho za přátelského cizího člověka bez jakékoli spojitosti s mým předchozím životem. Že jsem potom zjistila, že úmyslně šel po mé stopě, sledoval mě, doufal, že najde důkazy o tom, že jsem svému manželovi s jeho zločiny pomáhala… to málem všechno zničilo.

Ví, že jsem nevinná a vždycky jsem byla, ale pořád jsou mezi námi hluboké propasti a já nevím, jak je zaplnit, nebo jestli bych vůbec měla. Sam mě má rád. Já mám ráda Sama. V nějakém jiném životě, ve kterém by se nad námi nevznášel prohnilý stín Melvina Royala, bychom spolu mohli být šťastní.

Zatím se soustředím jenom na to, abych přežila a abych zajistila přežití svých dětí. Samův jediný úkol je mi k tomu dopomoct.

Což naštěstí naprosto chápe. Jsem si celkem jistá, že on mě vidí úplně stejně.

„O co jde?“ zeptá se mě a já vyštrachám telefon, otevřu esemesku a ukážu mu ji. „A sakra. Ale Graham je přece mrtvý, ne?“ V hlase je mu slyšet to stejné obrovské zmatení, ale vzpamatuje se dřív než já. „Posílají někoho dalšího?“

„Možná víc než jednoho,“ odpovím. „Prester říkal, že Absalom by mohlo být spíš jakési hackerské uskupení. Kdoví, kolik lidí v té své síti mají? Od teď musíme být ještě opatrnější. Tenhle telefon vyhodím a koupím si nový. Platit budeme v hotovosti a budeme se vyhýbat kamerám, co to jen půjde.“

„Gwen, tohle dál nejde. Schovávat se není…“

„My se neschováváme,“ skočím mu do řeči. „My vyrážíme na lov.“

Narovná se a otočí se čelem ke mně. Sam není nijak velký chlap, nijak vysoký. Je mrštný a vím, že se o sebe umí postarat. A hlavně – a to je pro mě teď nejdůležitější – vím, že mu můžu věřit. Není Melvinova loutka a nikdy nebude. To o moc lidech už říct nemůžu.

„No konečně,“ poznamená. „Takže co děti?“

„Zavolám Javierovi. Už dřív se nabízel, že si je vezme k sobě, a jemu můžeme věřit.“

Sam už přikyvuje. „Nebrat je s sebou je dost riskantní,“ prohodí, „ale ne tolik, jako kdybychom šli po Melvinovi a zároveň se je snažili chránit. Zní to dobře.“ Odmlčí se.

„Jsi si tím jistá?“ zeptá se mě téměř něžně. „Mohli bychom to nechat na policii. Na FBI. Nejspíš bychom měli.“

„Oni Melvina neznají. A nerozumí Absalomovi. Pokud je to opravdu nějaká větší skupina lidí, klidně můžou Melvina schovávat do aleluja, zatímco budou stopovat nás. Nemůžeme si dovolit čekat, Same. Schovávání nefunguje.“ Zostra se nadechnu chladného vzduchu a vydechnu obláček ohřáté páry. „A navíc. Chci ho dostat. Ty ne?“

„To víš, že jo.“ Nezúčastněně si mě prohlédne. Hodnotí mě jako vojáka. „Jsi si jistá, že si nepotřebuješ ještě odpočinout?“

Trochu hořce se zasměju. „Odpočinu si až v hrobě. Jestli se chceme k Melvinovi dostat dřív než policie, musíme být otrlejší než on. A rychlejší a lepší. A budeme potřebovat pomoc. Informace. Říkal jsi, že máš kamaráda, co by nám mohl být nápomocný?“

Přikývne. Má bojovně vystrčenou bradu a lesknou se mu oči. Sama obvykle není jednoduché odhadnout, ale v tuhle chvíli je na něm vidět všechen jeho vztek a žal. Melvin je venku, na svobodě, klidně může pronásledovat a vraždit další dívky podobné Samově sestře. Melvin bude zabíjet dál. Pokud o svém exmanželovi něco vím jistě, tak to, že nebude chtít odejít jinak než v obrovském výbuchu sobeckého, vražedného, hororového hněvu.

Jde po něm FBI. Jde po něm i policie z každého státu sousedícího s Kansasem. Ale je dost nepravděpodobné, že ho zadrží na Středozápadě, poněvadž – a tím jsem si jístá – první věc, co Melvin udělal, bylo, že se vydal jihovýchodním směrem. K nám.

Absalom nás vystopoval až sem a to znamená, že Melvin nebude na druhém konci Spojených států ani za hranicemi nějaké cizí země, z níž k nám nevydávají zajatce. Sice možná ještě není tady, ale jde si pro nás. Cítím to v kostech.

„Vyrazíme v sedm ráno,“ oznámím Samovi. „Chci, aby se děti ještě trochu vyspaly. Dobře?“ Podívám se na mobil.

„Zavolám Kezii a Javierovi, abychom všechno domluvili.“

Sam mi bleskovým pohybem telefon sebere a strčí si ho do kapsy. „Pokud má Absalom tohle číslo, nemůžeš z něj volat a domlouvat si, kam schováš děti,“ řekne a já si okamžitě připadám jako blbec, že mě to nenapadlo. Asi jsem ještě unavenější, než jsem si myslela. „Vymažu z něj hovory a kontakty a nechám ho tady, ať si ho někdo ukradne. Bude lepší, když zůstane zapnutý a chvíli Absaloma povede po špatné stopě.“ Pohodí hlavou směrem k osvětlenému obchodu se smíšeným zbožím na druhé straně ulice. „Večer koupím nový mobil. Zavoláme z něj Javierovi a pak ho hned zahodíme. Tady ani nikde blízko už si žádné další telefony kupovat nebudeme. Tohle místo bude první, kde bude Absalom po prodaných mobilech pátrat.“

Ve všem má pravdu. Musím začít přemýšlet jako lovec, ale přitom nezapomínat, že jsem zároveň kořist. Melvin ze mě udělal zranitelného člověka tím, že mě nalákal a vmanipuloval tam, kde mě chtěl mít. Teď musíme to samé udělat my jemu.

Celé roky jsem lpěla na manželství, které bylo jenom příšerná fikce – život, v němž měl Melvin Royal pod kontrolou každičký aspekt mojí reality, a já si to vůbec neuvědomovala ani jsem se toho nebála. Gina Royalová, moje staré já, moje zranitelné já… ona a děti sloužily jenom jako kamufláž jeho hrozivého tajného života. Já jsem ze své pozice věděla jenom to, že to všechno vypadalo tak strašně normálně. Ale nikdy to normální nebylo a teď, když jsem Ginu Royalovou nechala za sebou, už to jasně vidím.

Už nejsem Gina. Gina byla nesmělá, bojácná a slabá.

Gina by se bála, že si pro ni Melvin přijde. Gwen Proctorová je na něj připravená.

V hloubi duše cítím, že se to celé smrskne jenom na nás dva. Na pana a paní Royalovy. Nakonec, vždycky to tak bylo.

2 LANNY

Můj bráška, Connor, pořád mlčí. Celej den skoro neřekl ani slovo a kouká se do země. Už je zase za tou zdí, co si kolem sebe staví, a já ji chci celou rozkopat a vytáhnout ho ven, donutit ho křičet, mlátit do stěny, cokoli.

Ale nemůžu s ním pomalu prohodit ani dvě slova, aniž by mámin radar zachytil, že je něco špatně… nebo aspoň dokud se za ní nezavřou dveře a ona nestojí venku na motelovým balkóně. Já svoji matku znám. Většinu času ji miluju. Ale občas moc nepomáhá. Už neumí nebýt neustále ve střehu.

Connor je vzhůru. Umí dobře předstírat spánek, ale já to poznám. Dva roky, kdy byla máma pryč – ve vězení a u soudu, když ji obvinili, že tátovi pomáhala –, jsme spali v jednom pokoji, protože u babičky nebylo moc místa, ačkoli mně bylo deset a jemu sedm a na společnej pokoj už jsme byli moc velký. Museli jsme být spojenci, dávat na toho druhýho pozor. Zvykla jsem si, že poznám, kdy doopravdy spí a kdy to jenom hraje. Nikdy moc nebrečel, ne tak jako já. Teď už nebrečí vůbec.

Byla bych radši, kdyby brečel.

„Hej,“ zašeptám. Potichu, ale zase ne moc. „Vím, že to hraješ, blbečku.“ Neodpoví. Ani se nepohne. Dýchá pořád stejně klidně a pravidelně. „No tak, Squirtle. Nedělej.“

Connor si konečně povzdechne. „Co je?“ Zní, že je úplně probuzenej. Ani nezní nijak naštvaně. „Běž spát. Jseš pěkně protivná, když se nevyspíš do krásy, nebo spíš do nekrásy.“

„Zmlkni.“

„Ty sis chtěla povídat! Nemůžu za to, že se ti zrovna nelíbí, co říkám.“ Zní jako vždycky.

Ale není v pohodě.

Svalím se zpátky do postele. Smrdí jako ty obchody „Vše za dolar!“, jako starej pot a smradlavý nohy. Celej tenhle pokoj smrdí jako obchod „Vše za dolar!“. Nesnáším to tu. Chci domů… a doma znamená ten dům, na kterým jsme s mámou a Connorem tolik pracovali, aby to tam bylo pěkný. Ten, kde mám vlastní pokoj a zeď pomalovanou fialovýma kytkama. Ten, kde má Connor svůj úkryt před zombíkama.

Ten dům leží na břehu jezera Stillhouse a znamená pro mě něco, co jsem si myslela, že už nikdy nebudeme cítit: bezpečí. Moje vzpomínky po tom dni, kdy jsme museli odejít z našeho prvního domova – toho ve Wichitě –, byly jedna velká šmouha plná prázdných pokojů a šedivých měst. Celý roky. Nikde jsme nezůstali dost dlouho, abychom se tam cítili doma.

Dům u jezera Stillhouse byl jinej. Připadalo mi, že tam zůstaneme napořád. Jako že nám opravdu začíná novej život. Měla jsem tam kamarády. Dobrý kamarády. Měla jsem tam Dahlii Brownovou, kterou jsem nejdřív přímo nesnášela a nakonec se z ní vyklubala moje nejlepší kamarádka na celým světě. Zabolelo mě, že jsem ji tam musela nechat, jako nějakou opuštěnou rozbitou hračku. Nezasloužila si to. Já si to taky nezasloužím. Měla jsem tam i takovýho skoro-kluka, ale trošku mě překvapilo, že jsem si uvědomila, že ten mi vůbec nechybí. Na něj jsem si ani nevzpomněla.

Jenom na Dahlii.

Dům jsme opustili tak, jak byl, a mě by zajímalo, jestli už ho někdo stačil úplně zdemolovat. Nejspíš jo. To, kdo jsme my a kdo je náš otec, prasklo uprostřed celé té šílenosti se strážníkem Grahamem a já si pořád pamatuju, co lidi provedli s domy, kde jsme bydleli dřív, když se na to přišlo. Posprejovaný stěny. Mrtvý zvířata přede dveřma. Rozbitý okna a poničený auta.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1 GWEN

2 LANNY