Úplně jiný příběh (Ukázka)
Author: Hakan Nesser
Date: 2019-09-18 22:00:00+00:00
Description: Během dovolené ve Finistere i Bretagni se setká šest Švédů: dva manželské páry a dva muži. Koupou se, podnikají výlety a také trochu flirtují. Z tohoto pobytu pak zůstanou fotografie rozptýlené po albech, patrně také obraz namalovaný akvarelovými barvami, a především cosi jako deník, který podrobně líčí, co se během pobytu odehrálo. Uplyne pět let a někdo začne tyto lidi postupně zabíjet. Před první vraždou dostane inspektor Barbarotti dopis, v němž ho na ni pachatel upozorňuje. Netuší, proč se vrah obrací právě na něho. A nezůstane pouze u jednoho dopisu. Policejní tým se snaží zastavit vraha
Publisher: MOBA
Rights: ©MOBA

Håkan Nesser

Úplně jiný příběh

Originální název: En helt annan historia

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2007

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2007

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm,

Sweden and PLIMA d. o. o.

Obálka © Martina Černá, 2019

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8957-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8958-5 (mobi)

POZNÁMKA NA ÚVOD

Město Kymlinge ve skutečnosti neexistuje a ve Francii se nikdy neprodával hasák Bahco s typovým označením 08072. Jinak se obsah této knihy ve všech podstatných ohledech shoduje se známými fakty.

I – Zápisky z Mousterlinu

29. června 2002

Jsem jiný než ostatní.

A chci takový být. Pokud někdy najdu skupinu lidí, ke které budu patřit, bude to znamenat jen tolik, že jsem otupěl. Že jsem se i já nechal obrousit na prastarou vrstvu zavedených zvyklostí a hloupostí. Takhle to je, tyto základní podmínky nikdo nedokáže změnit. Vím, že jsem vyvolený.

Možná jsem tu neměl zůstat, snad to byl omyl. Možná jsem měl poslechnout svůj první impuls a říct ne. Zákon nejmenšího odporu má ale velkou sílu. Navíc Erik mě v prvních dnech zaujal; rozhodně to není tuctový člověk. Svou cestu jsem neměl nijak promyšlenou ani naplánovanou, neměla žádnou strategii. Na jih – to jediné bylo pro mě důležité. Dostat se na jih.

Teď večer mám tedy ale pochybnosti. Nic mě tu nedrží, kdykoli si můžu sbalit ruksak a jet dál. Kdyby nic jiného, je to dobrá pojistka do budoucnosti. Napadá mě, že bych mohl odejít hned: jsou dvě hodiny, ve tmě, několik set metrů od terasy, kde právě sedím a píšu, zní monotónní hlas moře. Vím, že se blíží příliv. Mohl bych sejít na břeh a vydat se na východ. Nic není jednodušší.

A přesto mě něco svazuje: určitá pohodlnost související s únavou a alkoholem v žilách. Tak tomu bude nejmíň do zítřka, dost možná i po několik následujících dnů. Ze všeho nejméně mám naspěch. Snad se nechám vlákat do role pozorovatele. Snad bude o čem psát. Když jsem o svých plánech na delší cestu vyprávěl doktoru L., netvářil se příliš nadšeně. Když jsem mu ale vysvětlil, že potřebuji čas na přemýšlení a psaní o tom, co jsem zažil, v nějakém mně neznámém prostředí – to byl smysl všeho –, přikývl. Dokonce mi později popřál i hodně štěstí a já měl pocit, že to myslí skutečně upřímně. Vždyť o mne pečuje už více než rok. Pokud svého klienta může čas od času pustit ven do světa, pochopitelně to musí pociťovat jako triumf.

Pokud jde o Erika, jistě, bylo od něj velkorysé, že mě tu nechal bydlet zcela zdarma. Tvrdil, že dům si pronajal společně se svou přítelkyní. Když se pak rozešli, bylo už pozdě zrušit rezervaci. Od první chvíle jsem ho podezříval, že lže. Že je homosexuál, který si chce se mnou pohrávat. Ale tak to patrně není. Nemyslím si, že je homosexuál, ani zdaleka si tím nejsem jistý. Možná je bisexuální. Erik není nijak zvlášť složitá osobnost. Pravděpodobně proto se s ním snesu. Temná zákoutí, která má v sobě, mě zajímají, tedy alespoň do té doby, dokud je neprozkoumám.

Má hodně peněz. Dům je tak velký, že si navzájem nepřekážíme. Dohodli jsme se, že dokud tu budu, budeme si brát jídlo ze společných zásob. Sdílíme ale nejen to: řekněme, že se svým způsobem respektujeme. Před necelými čtyřmi dny mi zastavil u Lille a nabídl se, že mě sveze, a před třemi dny jsme dorazili sem. Lidé mě obyčejně začnou nudit už během zlomku takové doby.

Jenže teď v noci, když to píšu, mne přepadají první velké pochybnosti. Začalo to dnes odpoledne tím dlouhým obědem v přístavu v Bénodetu. Brzy jsem pochopil, že to je úvod k lákavému večeru. Takové věci se ukazují velmi jasně. Když jsme konečně sehnali místo v té hlučné restauraci a konečně jsme se dohodli s číšníkem, co si vlastně chceme objednat, dokonce mi bleskl hlavou nápad:

Zabij všechny, co s tebou sedí u stolu.

Pro každého z nás by to bylo nejsnazší a pro mě by to vůbec nic neznamenalo.

To bych ale musel mít metodu. Přinejmenším nějakou zbraň a únikovou cestu.

Ten nápad možná způsobilo to dnešní vedro. Od silného žáru není k šílenství daleko. Přestěhovali jsme stoly, přitáhli k nim slunečník, abychom měli stín, já ale přesto seděl na slunci – zvlášť když jsem se na židli opřel – a to rozhodně nebylo nijak příjemné. Všechno mi vadilo. Rozechvělé rozhořčení tepalo a spělo k neodvratnému bodu.

To posezení bylo v podstatě trapné a hloupé. Nedošlo k němu z ničí přímé iniciativy, spíš se jednalo o jakousi špatně pochopenou ohleduplnost. Na sobotním trhu v bretaňském městečku se potká několik krajanů. Jistě, je možné, že konvence v takové situaci vyžaduje určitý typ chování. Určité rituály. Nesnáším konvence stejně jako lidi, kteří podle nich žijí.

Je ale také možné, že na skupinu mladých lidí u stolu v restauraci ve Stockholmu nebo v Malmö bych se díval jinak. Dělá mi problém nacházet se uvnitř skupiny, být mimo ni se mě nijak nedotýká. Vědět, mít vhled, je často horší než ignorovat. Nebo předstírat ignoranci. Je snazší žít v zemi, jejímuž jazyku zcela nerozumíte.

Jako například francouzštině, řeči, jež nás momentálně obklopuje. Pokud tak úplně nerozumíte, o čem se mluví, máte pocit, že je to nejpregnantnější ze všech jazyků.

Nikdy na sobě nedám znát, co si myslím, nevypouštím džina z láhve. Uvnitř se rozčiluji, ale navenek lze se smát a smát, lze se smát a smát… Takhle jsem se naučil žít. Navigare necesse est. Nemohu dokonce vyloučit, že ostatní si o mně myslí, že jsem příjemný člověk. Myšlenky nejsou nebezpečné, pokud zůstanou pouze myšlenkami, tak zní věčná pravda.

A já ze zásady nevypouštím z úst nepříjemné věci.

Byly tam s námi dva páry. Zpočátku jsem si myslel, že se znají – třeba že byli někdy společně na dovolené –, ale tak to nebylo. Všichni – je nás šest – jsme se potkali náhodou, mezi stánky na náměstí, kde byly k mání domácí sýry, zavařeniny a marmelády, domácí muscadet, cider a pletené šály. Erikovi se možná zalíbila jedna z těch žen. Obě jsou mladé a dost pohledné, možná ho zaujaly obě dvě, ostatně u stolu se snažil udělat dojem. Nutil nás, abychom jedli korýše, a naléval jednu láhev vína za druhou.

Zapůsobit jsem možná chtěl i já.

A pak tu byla ta podivná souvislost s Kymlinge. Erik v tomto městě zřejmě prožil celý život, žena z jednoho z těch párů v něm vyrostla, ala později se přestěhovala do Göteborgu, druhá žena žije v Kymlinge od svých deseti let. Ani jeden z těch tří se do té doby neznal s ostatními. Zmíněná geografická souvislost jim přesto připadala neodolatelně zajímavá. Dokonce i Erikovi.

Co se mě týče, bylo mi z toho nanic. Dělalo to na mě dojem, jako by tihle lidé sem, do této malé francouzské vesnice, přijeli turistickým autobusem a užívali si tady zvyků a zvláštností místních obyvatel a srovnávali je s našinci ve Švédsku. V Kymlinge a jinde. Před hlavním chodem jsem vypil tři sklenky chlazeného bílého. Jak jsem tam tak seděl a potil se na slunci, zmocňoval se mě pocit zoufalství, který tak důvěrně znám. Jak říkám, bylo mi z toho nanic.

A pokud jde o můj vztah ke Kymlinge, neřekl jsem o něm ani slovo. Jsem si jistý, že nikdo z nich neví, co jsem zač. Jinak bych tu nemohl zůstat.

Jeden z těch párů se jmenuje Malmgrenovi. Henrik a Katarina. To ona vyrůstala v Kymlinge; teď ale žijí v Mölndalu. Oba jsou třicátníci, ona pracuje v Sahlgrenské nemocnici, on je něčím na univerzitě. Jistě jsou manželé, ale nemají děti. Ona vypadá jako žena, které může a chce otěhotnět. Pokud tu existují nějaké medicínské překážky, pak jsou nepochybně na jeho straně. On je suchý, nervní, má načervenalou pokožku, pravděpodobně se na slunci lehce spálí. Během oběda se asi necítil dobře, stejně jako já, skoro to na mě dělá ten dojem. Pravděpodobně je mu líp, když sedí u monitoru nebo mezi zaprášenými knihami. Je až s podivem, že ti dva to dali dohromady.

Druzí dva se jmenují Gunnar a Anna. Nejsou manželé ani spolu nebydlí, to je vidět. Oba zápolili se svou přirozenou povrchností, chtěli vzbudit dojem, že to mají v hlavě srovnané a že došli k nějakému životnímu postoji. Přirozeně se jim to nepodařilo, vlastně by jim prospělo, kdyby se raději vůbec neprojevovali, zvláště ona. On cosi vyučuje, není mi přesně jasné co, ona je zaměstnaná v nějaké reklamní kanceláři, patrně ve funkci, jejíž náplní bývá styk se zákazníky. Jejím největším bohatstvím je nepochybně její obličej a horní polovina hlavy. Dozvěděli jsme se také, že ti dva si společně pořídili klusáka, nebo se k tomu alespoň chystají.

Katarina Malmgrenová hovoří z nějakého neznámého důvodu plynně francouzsky, což nikdo jiný z naší skupiny nezvládá. Během oběda tak přišla jak slepý k houslím k roli jakési vševědoucí osoby. Jedli jsme nejméně osm různých druhů korýšů a ona si o každém z nich důkladně pohovořila s číšníkem. K tomu, abychom dostali vzpurné obyvatele z jejich ulit, jsme používali speciální korky opatřené jehlicemi. Když pak máte tu malou svalovou hmotu v ústech, nevíte, jestli jsou živí nebo ne. Jak jsem pochopil, je třeba je nejprve usmrtit rozkousáním a pak polknout.

Nápoje měl ale na starosti Erik. Jako obvykle jsme začali bílým suchým vínem, ale po třech láhvích jsme přešli k místnímu cideru, silné a sladké tekutině, která zapříčinila, že jsme si museli jít odpoledne na dvě hodiny lehnout.

Večer jsme strávili u Gunnara a Anny. Bydlí jen několik set metrů odsud, na pobřeží směrem k Beg-Meil, v jednom z malebných domů mezi písečnými dunami. Všech šest nás sedělo na jejich terase, jedli jsme další korýše a prolévali si hrdla vínem a calvadosem. Gunnar také hrál na kytaru a zpíval. Taubeho, Beatles a Olleho Adolphsona. Ve chvílích, kdy jsme znali text, jsme se k němu přidali. Nebylo těžké považovat to za večer, který má jisté kouzlo. Přibližně kolem půlnoci jsme byli tak opilí, že někdo navrhl, abychom se šli vykoupat na Adama do moře. Nadšená čtveřice – obě dámy, Erik a Gunnar – vzali láhev šampaňského, zavěsili se do sebe a vyrazili.

Já zůstal na terase s tím sucharem Henrikem. Možná jsem mohl zkusit zjistit, čím se vlastně zabývá, co přesně zkoumá, ale neměl jsem chuť s ním konverzovat. Bylo mi milejší jen tak sedět a usrkávat calvados, kouřit a dívat se do tmy. On se sice párkrát pokusil o navázání rozhovoru, mluvil o různých zvláštnostech lidí zde na Finistère, ale já mu nekladl žádné doplňující otázky. Proto toho brzy nechal, patrně ho – stejně jako mě – nezajímalo, co si o tom či onom myslím. Pod jeho sucharskou slupkou se přesto nachází jistý druh integrity. Zdálo se mi, že oba se stejně nastraženýma ušima posloucháme naše přátele ve tmě na pobřeží. On k tomu měl samozřejmě pádnější důvod, byla to jeho žena, ne moje, kdo se tam koupal nahý se třemi cizími lidmi.

Také jsem míval manželku. Od té doby už uteklo víc než pět let. Občas mi chybí, ale ne zas tak často.

Když se ti čtyři vrátili, byli v každém případě řádně zabalení do osušek a jejich nálada nebyla tak rozverná, jako když odcházeli. Měl jsem dojem, že mají nějaké společné tajemství.

Že se něco stalo a oni to před námi skrývají.

Nevím, možná byli jen opilí a unavení. Taky jim byla zima – voda v Atlantiku má v červnu hodně daleko do dvaceti stupňů. Zdrželi jsme se tam ještě asi půl hodiny, ne déle. Když jsem se pak vracel s Erikem podél břehu směrem k silnici vedoucí k našemu domu, Erik se jen stěží udržel na nohách. Hned po příchodu do domu odpadl – stihl si jen vyzout sandály a usnul.

Co se mě týče, mám překvapivě čistou hlavu. Téměř analytickou. Slova a myšlenky jsou jasné, jak umějí být jen v noci. V určitých nocích. Venku je tma, v níž je slyšet moře, vzduch má jistě pětadvacet stupňů. Do lampy naráží hmyz, já si zapálím gauloisku a usrkávám z dnešní poslední sklenky. Erik spí u otevřeného okna. Slyším, jak chrápe; v jeho žilách kolují dobré dva litry vína. Je pár minut po druhé hodině v noci. Jsem konečně sám a to je příjemné.

Malmgrenovi mají dům na druhé straně, na opačném břehu mysu Mousterlin. Na pobřeží je nejméně padesát domů k pronájmu, většina z nich stojí přibližně kilometr od mysu směrem do nitra pevniny. Asi není nic divného, že tři z nich si pronajali Švédové. Jak jsem vyrozuměl od Erika, někdo jim je zprostředkoval; jsou tu ale také teprve krátce.

Máme před sebou tři týdny, které pravděpodobně strávíme společně. Zničehonic se přistihnu, že myslím na Annu. Děje se to proti mé vůli, můžou za její mokré vlasy a cosi, co měla v obličeji, když se vrátila s ostatními z koupání. A také ten pocit provinění, který jsem zmínil. Katarina měla v očích něco jiného, cosi jako touhu.

Měl jsem se podívat na Henrika, jak se tváří, byl by to kontrapunkt, ale neudělal jsem to. Role pozorovatele není vždycky tak snadná.

Žít, nebo zemřít – na tom nezáleží, pomyslím si. Nevím, proč mě napadlo právě tohle.

Nejsme skoro nic, jen odpad. Odpad ve věčnosti.

Komentář – červenec 2007

Uběhlo pět let.

Připadá mi to jako patnáct let, ale současně i jako pět měsíců. Je pozoruhodné, jak je čas pružný. Záleží na tom, z jakého výchozího bodu se na něj dívám. Občas před sebou vidím zcela zřetelně Annin obličej – jako by stála naproti mně v pokoji –, a hned nato vidím těch šest lidí i sebe sama z nějaké velké výšky: mravence na pobřeží, kteří se tam otáčejí v marnivých a nemyslných piruetách. V chladném světle věčnosti – a v trojici moře, země a nebe – působí naše nepatrnost až směšně.

Jako by ti lidé mohli žít dál. Jako by jejich smrt neměla dostatečnou váhu a význam. Jenže já se už rozhodl a provedu to, k čemu jsem dospěl. Každý čin musí mít své následky, jinak by se existence vymkla z kloubů. Poté musí následovat rozhodnutí. A pokud bylo jednou učiněno, už nesmí být nijak zpochybňováno. Tohle jediné můžeme. Načrtnout v chaosu tenkou linku řádu. V tom spočívá povinnost nás morálních jedinců.

A ti lidé si to zaslouží. Bohové vědí, že si to zaslouží.

Nic jsem netušil, i tohle mě napadá. Onoho prvního večera jsem chápal jen velmi málo. Málo o těch šesti lidech v jejich domech na pobřeží. Následujícího dne jsem si mohl sbalit ruksak a to ploché pobřeží opustit. Kdybych to býval udělal, mohlo všechno dopadnout jinak.

Možná jsem ale neměl na vybranou. Je zajímavé, co mě napadlo v té restauraci v Bénodetu: Zabij všechny, co s tebou sedí u stolu, a odjeď pryč. Už tenkrát, v té chvíli, jsem pocítil něco, co mi napovídalo, k čemu dojde o mnoho let později.

Rozhodl jsem, kdo musí přijít na řadu jako první. Pořadí není nepodstatné.

24. července – 1. srpna 2007

1

Kriminální inspektor Gunnar Barbarotti na vteřinu zaváhal. Pak podruhé otočil klíčem v cylindrickém zámku. To běžně nedělal. Občas dveře dokonce vůbec nezamykal. Pokud se chtějí dostat dovnitř, říkával si, stejně se tam dostanou. Je zbytečné, aby při tom ještě způsobili spoustu škod.

Takové myšlenky svědčily možná o jistém defétismu. Možná o tom, že málo důvěřoval organizaci, do níž patřil. Namlouval si, že nic z toho se příliš neshoduje s jeho viděním světa. Ve všech ohledech. Byl spíš realistou než fundamentalistou, ovšem ani na jeden z těchto směrů neukazovaly žádné indicie.

Barbarotti se tedy zamyslel – a současně si položil otázku, jak to přijde, že ze zamykání dveří může vzniknout tak děravá teorie.

To, že mozek pracuje už po ránu, ale není na škodu. Poté co se Barbarotti nastěhoval do svého nevalně vypadajícího třípokojového bytu na Balderově ulici v Kymlinge – stalo se tak v souvislosti s jeho rozvodem před pěti a půl roky –, nikdy k němu nezavítal žádný nezvaný host, snad s výjimkou několika podivných spolužáků, které si domů přivedla jeho dcera Sara. O lidech si máme myslet jen to dobré – do té doby, než nás přesvědčí o opaku. Toto pravidlo se mu snažila vštípit jeho optimistická matka od chvíle, kdy bylo možné mu něco vštěpovat. To pravidlo samozřejmě není špatné.

Ostatně – muselo by jít o neobyčejně hloupého lupiče, který by si myslel, že za těmito obyčejnými mahagonovými dveřmi je k odcizení něco, co by se dalo zpeněžit. I to byl svého druhu realistický přístup.

Tentokrát ale Barbarotti zamkl na dva západy. Mělo to své důvody. Byt bude deset dnů prázdný. Nevstoupí do něj ani on, ani jeho dcera. Sara tu navíc nebyla víc než měsíc, začátkem června, hned po složení maturity, odcestovala do Londýna a začala tam pracovat v butiku, možná v hospodě – pokud platilo to druhé, informace zamlžovala, aby otce zbytečně neznepokojovala. Takhle to tedy vypadalo.

Saře bylo devatenáct. Barbarotti se pomalu – velmi pomalu – vyrovnával s pocitem, že mu bylo něco amputováno. V jeho otcovském mozku se přibližně stejným tempem zabydlovala myšlenka, že s ní už nebude nikdy bydlet pod jednou střechou.

Všechno má svůj čas, pomyslel si Gunnar Barbarotti stoicky a zasunul si svazek klíčů do kapsy u džínů. Všechno na téhle zemi má svůj čas.

Společně žít, rozejít se a zemřít.

Před půlrokem začal číst Bibli. Stalo se tak na radu samotného Pána Boha. Přišlo mu zvláštní, jak často se mu vybavují její slova a verše. Přestože neexistuješ, milý Bože, říkával si Barbarotti, musím uznat, že Písmo svaté je zatraceně dobrá kniha. Přinejmenším některé jeho části.

Náš Pán s tím obvykle souhlasil.

Barbarotti vzal do jedné ruky měkkou cestovní brašnu, do druhé nacpané pytle s odpadky a začal sestupovat po schodech. Náhle pocítil nadšení. Nějak to souviselo s chůzí po schodech, nebylo to poprvé, co si to uvědomoval: scházím příjemnou rychlostí po schodišti s příjemně zaoblenými stupni a směřuji do rozmanitosti světa.

Není skutečnou podstatou života pohyb? Není to právě tento nenáročný houpavý pohyb? Dobrodružství, které čeká za rohem? Zrovna toho dne byla okna na chodbě otevřená, dovnitř pronikalo vrcholící léto, do nosu dorážela vůně čerstvě posečené trávy, ze dvora tam doléhal dětský smích.

Venku se smála holčička a znělo to, jako když někdo zapíchne podsvinče, ale člověk přece nemusí poslouchat všechno, co slyší.

Poštovní doručovatel se zřejmě ve volném čase věnuje tangu, protože ve snaze neuhodit Barbarottiho svou brašnou ukročil velmi elegantně vzad.

„Jejda. Vyrážíte někam?“

„Promiňte,“ řekl Gunnar Barbarotti. „Šel jsem asi moc rychle… Ano, vyrážím.“

„Do ciziny?“

„Ne, tentokrát si vystačím s Gotlandem.“

„V téhle roční době není důvod opouštět Švédsko,“ dodal nezvykle hovorný doručovatel a rázně mávl směrem ke dvoru. „Vezmete si dnešní poštu, anebo vám ji mám hodit do schránky, abyste si od ní načas odpočinul?“

Gunnar Barbarotti se krátce zamyslel.

„Dejte mi ji. Ale nechci žádnou reklamu.“

Poštovní doručovatel přikývl, hrábl do své brašny a podal mu tři obálky. Barbarotti je převzal a zasunul do vnější kapsy na svém zavazadle. Popřál muži hezké léto a začal poněkud volnějším tempem sestupovat ke vchodu.

„Gotland je výjimečné místo,“ volal za ním doručovatel. „Mají tam nejvíc hodin slunečního svitu v celém Švédsku.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

POZNÁMKA NA ÚVOD

I – Zápisky z Mousterlinu

Komentář – červenec 2007

1