Jana Bodnárová

Náhrdelník / Obojok

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Jana Bodnárová 2016, 2018

Cover photo © Romain Veillon 2016, 2018

Design & Cover Design © Waldemar Švábenský 2016, 2018

Slovak edition © TRIO Publishing 2016, 2018

ISBN 978-80-8170-052-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Táto kniha by možno nevznikla, keby neexistoval osud a dielo maliara Ernesta Špitza. On bol prvotný inšpirátor, aj keď jeho vlastný život je v texte prítomný len veľmi, veľmi vzdialene.

(Jankovi, Baške, Jurajovi)

Teraz (fragment)

UPROSTRED NOCI, V OPUSTENOM DOME, V ZABUDNUTEJ ZÁHRADE

Sára

Horúca noc, bludné hlasy, vietor v elipsách. Dom praskal, pískal, pukal: drevo, sklo, nábytok, tapety, parkety, a keď Sára rozsvietila svetlá, postupne zaškvŕkali smrteľným zvukom i telíčka nočných môr na holých žiarovkách.

Koľko ľudí prejde životom iba tak, nezbadane, ako tieto nočné motýle, alebo ako letničky, krátko, ľahko, takmer neviditeľne, až hanblivo, že vôbec sú, veď nikomu ani nebudú chýbať, ako keby zamietli všetky stopy po sebe, po svojej pavučinovo jemnej existencii, pomyslela si Sára a posadila sa na posteli.

Ak nočnou ulicou ojedinele prešlo auto, možno taxík s cestujúcim nočným vlakom, ktorý zastal na neďalekej stanici, po stenách sa mihli tiene. Zatancovali – priezračné brušné tanečnice na tapetách kedysi zelenkastej farby so striebornými vzormi mušlí – a zmizli.

Sáru teda zobudili zvuky domu. V noci ožívajú, oslobodzujú sa v tichu. Určite tie ju vytrhli zo spánku, a nie zvuky vlakov či áut. Na také čosi bola zvyknutá zo svojho bytu. Hlasy vily ju prebrali, ale nevyľakali. Boli pre ňu niečím dôverným, intímnym. Iba jej. V nozdrách cítila prach, stuchlinu, lebo cez deň nestihla dokonale vyriadiť túto izbu, kedysi svoju detskú izbu.

Noc po žeravom dni bola príjemná, vlhko chladivá. Sáru to vábilo do záhrady, tiež spustnutej, divej, lenže s inými zvukmi, ako zo seba dávil dom. Vietor rozkmital lístie. Chvíľu šuchotavo znelo. Pre Sáru rovnako dôverný zvuk: tak šuští šíp, keď ona strieľa z luku. V hĺbke si všimla tvar spustnutého kvetinového záhonu. Kedysi tam rástli tulipány, krókusy, sirôtky, georgíny, petúnie, papučky, hortenzie, jesenné astry… Tie kvety nechali po sebe už len zmätené stopy, signály.

Všetko navzájom počúvalo nočné ticho. Aj samo ticho možno tiež načúvalo tichu.

Sára pozrela do hĺbky záhrady a zdalo sa jej, že tam, v úzadí, spí rozvalené, túlavé dievča. V hypnóze drog. Keď prišla bližšie, cez dávno nekosenú trávu uvidela len pláň bodliakov a lopúchov. Do predlaktia ju nečakane škrabol tŕň divej šípovej ruže. Strhla sa. Krátko vykríkla, pískol zobudený vták, zaškriekala divá mačka. Tá má možno v záhrade svoj príbytok. Alebo je to mačka, ktorá stratila plachosť i ostražitosť a túli sa k spiacim ľuďom. Sára si vydýchla. V hĺbke záhrady neležalo dievča! Veď sú deti, bezprizorné, zanedbané, ktoré sa túlajú mestami a spia v opustených záhradách ako tie nočné motýle pred chvíľou v dome, a nikto ich nevidí. Okrem toho pusté záhrady lákajú. Sú čosi ako hotely – miesta na dočasné cesty, prenocovanie, objavy, strácanie sa, sex, vraždy, samovraždy…

Sára si sadla na schátranú lavičku. Pozerala na polozborenú filagóriu, teda záhradnú besiedku, ako jej mama hovorila kedysi. Tak rada by tam mamu znova videla: suší si vlasy zmyté vaječným šampónom, predklonená, plavá hriva visí skoro po zem, prehrabáva si vlhké vlasy prstami, cez otvorené okno počuť spev z rádia:

Zhasněte lampiony, lampiony, já chci vidět tmu, nepřišel, nepřišel… Světlušek miliony, miliony, veďte mě domů…

Mama si vo filagórii spievala spolu s tým vysokým ženským hlasom z rádia, voňala hrášková polievka, čerstvo posekaný petržlen, miešalo sa to so závanom orgovánu i pachmi výfukov áut z cesty.

Chcela by takto sedieť dlho, veľmi dlho, na ošarpanej lavičke. Ktosi z nej ukradol kovové operadlá v tvare hadov. Chýba aj jedna drevená doska z opierky na chrbát. Sára by takto presedela hodiny v tom kruhovom vánku letnej noci. Mesiac bol ako krištáľová misa, sfarbená dozelenkasta. Po pyžame na stehne jej liezol čierno-zelený chrobáčik. Napadlo jej, koľko je vlastne života v pustej záhrade, miniatúrneho, čulého, a že to vôbec nie je mŕtve miesto, len ona jedného z tých malilinkých spáčov zobudila!

Vdychovala nočné ópiové vône a nemyslela na nič v záhrade opustenosti. V nej kedysi výskala, rozsadzovala medzi kvetmi hračky, maznala sa s nimi, hrozila im, kričala na ne. Nebála sa žiab, jašteričiek na skalách ani myší vynorených zo skrýš v neskorú jeseň. Dokázala ich chytiť za chvosty, ale keď už veľmi pišťali a trepali sa, pustila ich na zem. Pamätá si, ako ju muž, asi jej otec, zobral na ruky, zodvihol do výšky, ako sa bála, že ju pustí a ona, Sára, sa rozbije. Tak ako keď hodila kameň na guľatú bábu, tá sa vždy prekopŕcla z hlavy na brucho a chvíľu sa ešte posmešne hojdala. Sára vtedy chcela vidieť príčinu jej kyvadlových pohybov. To mohla iba tak, že zelenej bábe s doširoka otvorenými okrúhlymi očami, ružovo vymaľovanými lícami a perami rozbije skalou guľaté brucho.

Z otvoreného okna vykĺzla záclona s dizajnom vtáčikov. Sára nezatvorila za sebou dvere, dnu je asi prievan, lebo párkrát čosi buchlo. Možno udierali práve tie nezavreté dvere, veď sa nemusí ľakať, nespí tu túlavé dievča. Ani nejaká lacná prostitútka zo železničnej stanice, po ktorej liezli ruky mužov a teraz po nej lozí hmyz a pavúky ju ovíjajú sieťami. Lopúchy – vejáre gejší – ju neovievajú… Mesiac prekryl riedky oblak. Sáre napadlo, že mesačný kruh má v tomto momente farbu, ako keby pozerala do čistého jazera, na dno, kde číhajú veci, ktoré ešte nikto neobjavil. Vrátila sa na toto miesto, do otcovského a starorodičovského domu po dlhých rokoch, ako sa potápač spustí na dno jazera a má šancu objavovať tie veci ponorené v hĺbke, zasnené v objatí rias. Mäkké a nezreteľné.

Bolo už deväť preč, keď sa Sára zobudila. Cítila sa vyspatá, napriek nočnej prestávke, a vyhrabala sa zo spacieho vaku. V starom kredenci našla plechový hrnček. Na sporák dala variť vodu, aby si vypila tureckú kávu. V hornej časti kredenca bolo pár kameninových tanierov, misiek a šálok, ktoré tu nechali poslední nájomníci. Dokonca v útrobách starého kredenca zostala vôňa škorice, klinčekov, vanilky a korenia. Vlastne toto všetko v drevených malých šuflíkoch držala i jej mama. Určite aj stará mama. Zostalo to po oboch ženách pár desaťročí. Hlboko sa nadýchla dôverných vôní. Do misky vsypala pohánkové lupienky, ktoré si kúpila včera, a vyliala na ne jogurt. Popíjala kávu osladenú medom. Na zdrap papiera písala, čo musí kúpiť dnes: čistiace prostriedky, chlieb, maslo, mlieko, čaj, sardinky, zeleninu, ovocie…

Na nákupy šla Sára na starom bicykli. Objavila ho včera v zimnej záhrade. Kedysi to bola magická časť vily. Skelet skleníka tvorila železná konštrukcia z tyčí, ktoré vykresľovali na stenách i na elipsovitej, nízkej kopule secesné krivky. Veľké plochy boli zasklené a vnútri sa ako na obrovskom prevrátenom člne plavili exotickí pútnici rastlinnej ríše. Zo všetkého, čo bolo, sa kde-tu tvrdohlavo udržali trsy trávy, a najmä brečtan. Ovíjal sa okolo výstupkov konštrukcií smerom za svetlom lejúcim sa zhora a vlahou dažďa prenikajúceho miestami cez rozbitý sklený strop. Povaľovalo sa tu pár vysušených prútených kresiel, dve-tri staré komody, krhly na polievanie, črepníky s vyschnutými rastlinami ako plaziacimi sa kostlivcami… Sklá zimnej záhrady niekto z neskorších nájomníkov sčasti pretrel mliečnobielou farbou. Oslepili skleník a celému tomu bizarnému vzhľadu dali pocit nevidiacej bytosti. Na bicykli včera stačilo dofúkať gumy, omiesť pavučiny, omyť prach, povoliť zadrhnuté, škrípajúce brzdy. Sára našla i kovovú olejničku a po všetkých úpravách mohla na bicykli ísť na nákupy.

Vo vaku už mala veci z drogérie i potravín, teraz kupovala na trhu ovocie a zeleninu. Práve si vkladala do košíka, primontovaného vzadu, patizón a vrecko zemiakov, keď jej rameno strhla nejaká žena. Mala načervenkasté oči, biele vlasy, rovnako ako obočie i mihalnice, a drvivo ju triaslo. Z kútikov úst jej stekali sliny. Žena naraz vymrštila ramená a ako handrová bába odvisla Sáre okolo krku. Tá skríkla, ale za sekundu sa spamätala a spolu s predavačkou posadili albínku na prevrátenú prázdnu debničku vedľa pultu. Epileptický záchvat neznámej netrval dlho a tá zvláštne bielobiela, ako vylúhovaná, žena vstala, oprášila si šaty, zahrabla do vlasov, utrela si vreckovkou tvár a bez slova odišla.

Má šťastie, chudina, že sa nenarodila v takej Afrike!

Volal bulharský zeleninár zo stánku oproti, ku ktorému Sára chcela ísť kúpiť baklažán a sladkú kanadskú cibuľu.

Prežila by nanajvýš v lágri, kde skrývajú albínov pred vrahmi. Vrah chytí také dievčatko, odsekne mu ruky, nohy. Za hlavu sa platí dvakrát toľko… Nájdu šialenca, ktorý vykoná čiernu mágiu, aby vo voľbách vyhral ten, kto mu najviac zaplatí.

Sára čítala čosi ukrutné o tom, že v Tanzánii považujú ľudí bez pigmentu za duchov, ktorí vlastnia v sebe večný život, že z ich údov naozaj pripravujú lektváre na rôzne choroby a rybári ich žiarivé vlasy vpletajú do sietí, aby s čarami čudných vlasov nalovili veľa rýb.

Spomenula si, ako pred mnohými rokmi videla v tunajšom prírodopisnom múzeu vrabca, ktorý bol celý biely – taký vrabec albín. Nainštalovali ho odstrčeného od kŕdlika normálne sfarbených vtáčikov.

Vždy, na celom svete, vo všetkom budú existovať biele vrabce! Odstrčenci a vydedenci, napadlo jej v oblúku spomienky.

Nebojte sa, pani, my sme tu už na ňu zvyknutí. Stále sem chodí, len pozerá na všetko a ani veľmi nekupuje. Dosť často dostáva záchvat.

Vravela predavačka skoro veselo a ďalej vážila paradajky. Sára stála stŕpnutá, stále v pomykove z výjavu a z predavačovho kriku smerom k nej.

Od muža s kávovarom na trojkolke si kúpila kávu v papierovom poháriku, od najbližšej kvetinárky ešte kytičku silno voňajúcich tureckých klinčekov. Opretá o bicykel s definitívnym uvoľnením sledovala haravaru, pestré koberce z kvetov a zeleniny, pokrikovanie trhovníkov, handrkovanie o ceny. Občas k nej pribehlo cigánske dieťa a drankalo peniaze. Vo vrecku plátenného saka mala mince, tak rozdávala. Deti utekali späť k svojim mamám, tie predávali z vedier čučoriedky a kôpky hríbov z neďalekých hôr. Hlas zvona z gotického kostola prebil na chvíľu celú haravaru.

Z tržnice šla Sára rovno domov. Musela zvesiť záclony v jej bývalej detskej izbe, vyprať ich, umyť okná, ešte raz i dlážku a nábytok, vydrhnúť kuchyňu, aby tu mohla pár dní ako-tak príjemne vydržať. To sa ešte uvidí na aký čas, ukáže sa, až prídu prví záujemcovia o vilu. A možno o všetkom rozhodne už rozhovor s primátorom mesta.

Opäť chodila prázdnymi izbami na prízemí, potom po kedysi starostlivo leštenom schodisku z dubového dreva vyšla na poschodie, prechádzala priestrannými izbami s tieňmi na stenách po obrazoch a po kusoch fortieľneho nábytku. Rozpamätávala sa, kde stáli komody, kreslá, kanapy, knižnica, klavír i benátske zrkadlo zdedené po otcových rodičoch. Pár obyčajných kusov tu ešte zostalo, ale ten intarzovaný bol dávno preč! Podnájomníci ho zrejme predali starožitníkovi. Ktovie, kde skončil klavír, na ktorom Sárina mama stále držala malý vzácny koberec a chanukový svietnik ako spomienku na svokru, ktorú nepoznala. Kovovými schodmi zatočenými do špirály vyšla napokon Sára až pod strechu.

Útroby vily bola Sárina prvotná pamäť, vymedzená múrmi, nehmotne odvisnutá v priestore, cikcakovito vibrujúca ovzduším.

Ešte predtým než sa určí ďalší osud vily, čaká Sáru stretnutie s Ibojou. Keď sa v dome podvečer spokojne natiahla priamo na dlážku, voňavú po umytí, pozorovala tancujúce tiene na strope, meniace sa s pohybom slnka, a spomenula si na čudný sen, o ktorom jej písala práve Iboja.

Teraz (fragment)

DVE LABUTE. KAŽDÁ LIETA VO SVOJOM TICHU

Iboja, dom

Moja malá sestrička,

veľká radosť, že prídeš! I kvôli tomu, čo som Ti písala naposledy. Aj pre to všetko, čo sa medzi nami a okolo nás stalo i nestalo. Medzi nami, dvoma čiernymi labuťami, ha! Hoci každá lieta v tom svojom tichu. Opäť teda pobudneme spolu! Aj v dome, kde si pár rokov žila. To si pamätáš! Vaša vila bola blízko nášho hotela Aurora. Ten už neexistuje! Myslím – niet ho v pravom slova zmysle! V tomto meste už mnohé nespoznáš. Má bradavicové telo! Na kupole síce uvidíš kovovú sochu Aurory, vo vystretej ruke stále nesie fakľu svetla, lenže nápis už osekali! Komunisti kedysi pridali dĺžeň nad o a teraz z celého názvu zostal už len negatív. Negatív sa dá ešte celkom dobre rozlúštiť v omietke. Ale kto by si ho všímal?! Zmizli domy priateľov i našich príbuzných. Už dávno aj ich kresťanský cintorín. Aj ten náš menší, židovský. Len kostoly zostali nedotknuté a synagóga je konečne opravená. Bývajú v nej koncerty a výstavy. Nájdeš tu megaobchody, akých vy na Západe máte veľa. Prišli vlastne od vás. V malých krámoch na námestí a hlavnej ulici už nenájdeš obchodíky, ktoré si poznala. Natrafíš na samé lacné handry. S pyšnými nápismi rukou na pútači: English second hand. V iných natrieskané miniatúrne ázijské šatstvo, lacnú obuv, športové potreby. Inde pizzerie, kaviarničky, to všetko v bývalých obchodoch s odevmi, látkami, kávovinami, železiarstvom. Už ani ja neviem, čo všetko tam bolo pôvodne. Tam, kde bol kedysi dlhé roky mliečny bar, je teraz cukráreň. Tebe tam vždy tak smrdelo! Iba pupkatá banka zostala na svojom mieste aj s mrežami a pompéznymi stĺpmi. Lenže nepatrí už tým v dejinách premenlivým štátom, ale komusi zvonku. Vlastne nikto z miestnych poriadne nevie komu.

Si moja malá sestrička. Stále taká pre mňa zostaneš, aj keď sme už obe zostarli! Čas je prievan a roky letia. Choroby tiež nezastavíš.

Teším sa aj kvôli usporiadaniu záležitostí okolo vašej vily. Ako vieš, pred tromi rokmi odišli poslední nájomníci. Odvtedy chátra a pustne. Som rada, že nechceš, aby ju stihol osud ruiny. V záhrade spávajú bezdomovci. Možno už tajne chodia i dnu! Hoci kontrolujem zámky a tie sa mi zdajú neporušené. Mesto síce chcelo zriadiť múzeum tvojho otca, lenže poslanci nemali na to rovnaký názor. Roky búcham na dvere radnice kvôli tomu! To vieš, každý si stráži svoje! Niektorí by vilu najradšej dali zbúrať a za úplatok presadiť stavbu nájomného domu. Veď pozemok je veľký. Alebo firmy! Možno fitka. Treba byť stále mladý a krásny už i tu, v malomeste!

Som rada, že prídeš a rozhodneš na mieste ako ďalej. Minule sa mi dokonca snívalo s tým domom. Najprv som videla more. Na vlnách sa hojdali zástupy ľudských tiel. Bez života. A možno to boli len bábiky z kaučuku. Z ničoho nič sa všetko prelialo do izieb vášho domu. Boli prázdne, ale dlážky zalievala bahnitá, stojatá voda. Počula som však na nich kroky. I ozvenu krokov. Taký ten sen – nočná mora! Skoro nič sa v ňom neodohrá. Aj tak srdce cvála, keď sa zobudíš!

I ja Ťa rada uvidím po dlhých rokoch. Veď už sa všetko čoraz rýchlejšie vzďaľuje. Neomylne cítim posuny inde.

Objíma Ťa Tvoja

Iboja

Teraz (fragment)

TEMNÁ NOC, OPÄŤ ZÁHRADA

Iboja a Sára

Cez záhradu zabudnutia sa plazilo večerné teplo. Na stolíku svietila sviečka v čínskom lampióne, stála fľaša s červeným vínom, poháre, v košíčkoch pagáče, na tanierikoch nakrájaný syr, olivy, lieskové oriešky a mandle. Stolík Sára včera vyniesla z pôjdu, umyla ho mydlovou vodou a kefou. V komode našla starý damaskový obrus kde-tu už s hrdzavými škvrnami, ale prestrela ho na stôl. Čoraz viac hustli vône pozostatkov kvetov v záhrade, tráv a lístia.

Neskutočne si to za pár dní skrášlila! Zasa je tu vľúdne. Skoro ako za starých čias.

Povedala Iboja.

Ako keď mama počúvala Zhasněte lampiony… Zhasněte lampiony, lampiony, já chci vidět tmu, nepřišel, nepřišel…

Zaspievala Sára.

Obe sa rozosmiali, potom chvíľu spievali starú pesničku spolu:

Světlušek miliony, miliony,

veďte mě domů,

měsíc též nevyšel –

můj milý ne-při-šel…

Tvoj otec Emilku veľmi miloval.

Začala Iboja.

Veď i ona jeho! Už sa viac nevydala. Raz mala priateľa…. to áno… ale ja som sa fučala a povedala som jej: Nech ten človek ide od nás preč! Predstav si, ona ma počúvla! Deti vedia byť kruté.

Vravela Sára a popíjala víno.

Tvojmu otcovi sa nikto nevyrovnal. Aj tak by iného muža Emilka časom vykopla. Čím skôr to urobila, tým lepšie!

Sáre preleteli cez tvár tiene. Chvíľu sa jej nechcelo hovoriť, potom povedala:

Dnes som sa hrabala na pôjde. Myslela som, že sa niečo po otcovi ešte vynorí. Nejaké odhodené plátno, ktoré si nikto nevšimol. Pár kresieb… Skicáre alebo čo… A! Jeden poklad som našla. Táto skica! S drobnou postavou.

Sára urovnávala dlaňami sklady na zažltnutom papieri.

Nie je to však dieťa. Má iné proporcie. Všimni si! Možno hrá na flaute. Pred nejakým abstraktným priestorom. Prekrytým rastrom. Ale vlastne… Nie sú to lístky stromu?

Obe ženské hlavy boli sklonené nad malou skicou, položenou čo najbližšie k lampiónu.

Ty! Sára! To bude Eliška Beňadiková! Ona učila tvojho otca hrať na flaute. To určite drobná Eliška stojí pred oknom. Iba ona mala v meste záclony s lístkami pomarančovníka! Uháčkovala jej ich naša teta Zuzka.

Iboja na dúšok vypila víno, Sára jej hneď naliala ďalší pohár. Chvíľu obe pozerali na temnú farbu, do akej sa víno zlomilo, keď sa hladina pohla.

Eliška dávno zomrela. I jej muž. Pavlačový dom, do ktorého ich presťahovali z rodinnej kúrie, je tiež zbúraný.

Iboja si už len málo pamätala starú kúriu Beňadikovcov, z ktorej po vojne vysťahovali starých manželov do nájomného domu pre robotníkov z garbiarní. Dielne sa ťahali aj so svojím smradom od namáčaných kravských koží zozadu toho pavlačového domu. Pokračovala:

Preč sú i dielne a staré fabriky. V päťdesiatych sem, do vašej vily, štát natlačil na nejaký čas nájomníkov, lebo dom bol vraj priveľký iba pre tvojho otca a starého otca. Ale neskôr, keď ani Imro už nežil a boli tie búračky, tvoja mama tu nechala dožiť práve Beňadikovcov. Hej, kdekto v tejto vile býval, až dom skončil takto.

My sme s mamou odišli do bytu starých rodičov. Už pár rokov po smrti môjho otca. Mame tak bolo so mnou ľahšie.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

UPROSTRED NOCI, V OPUSTENOM DOME, V ZABUDNUTEJ ZÁHRADE

DVE LABUTE. KAŽDÁ LIETA VO SVOJOM TICHU

TEMNÁ NOC, OPÄŤ ZÁHRADA