(ukážka)

Copyright © Otomar Dvořák, 2009

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

© Otomar Dvořák

Redakční úprava Melita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2009

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN ePub 978-80-7466-116-7

ISBN mobi 978-80-7466-117-4

Obsah

I. RYTÍŘSKÁ ROMANCE

1. Květy Isařiných luk

2. Zemský klobouk

3. Lekce mnicha Tiemuse

4. Polapený ledňáček

5. Příjemné zprávy a nepříjemná odhalení

6. Démoni královského ohně

7. Jidášův polibek

8. Lov se sokolem

II. KRÁL V LÁZNI

1. Obtíže cest

2. Rozmařilý žebrák

3. Meč v loži milenců

4. Májová svatba

5. Lazebnice

6. Kamenná růže

7.Zahrada bláznů

III. TAJEMSTVÍ NEVIŇÁTEK

1. Betlémská hvězda

2. Legenda o dobrém králi

3. Chlebový dům

IV. MILOSTIVÉ LÉTO

1. Léčky a sítě

2. Na ostří nože

3. Pláč Meluzíny

4. Tebe dám utopit!

5. Obruč a kladivo

6. Dluhy milostivého léta

7. Pohár smrti

Temný obraz

Zbrojnoš jediným kopnutím rozrazil nízké dveře, za nimiž se ozývaly ty nelidské zvuky, to strašné vrčení, vytí a nářek. Vběhl dovnitř v předklonu s kopím napřaženým, rychle se rozhlédl, čekaje, že spatří snad samotného satanáše nebo alespoň vlkodlaka, jenž za dnešní úplňkové noci vnikl oknem do komnaty. Doba byla nanejvýš příhodná pro mocnosti pekelné; vždyť právě před chvíli odbila magická půlnoc, oddělující starý rok od nového. První, co zbrojnoš spatřil, byly rozervané závěsy lůžka a na nich krev… Panebože, všude krev… tolik krve! Prudce se otočil a uviděl krále. Stál tam, bledší než oživlá mrtvola, s očima vytřeštěnýma a s rukou vztaženou před sebe, jako by chtěl zastavit nějakou neviditelnou sílu. A v druhé ruce, bezmocně svěšené podél těla, svíral lovecký tesák, po jehož matně pableskující čepeli stékaly temně rudé krůpěje…

„Já ji zabil,“ opakoval král hlasem plným bezmezné hrůzy, „já ji zabil… já ji zabil…“

Zbrojnoš opatrně pokročil až k loži, špičkou kopí odhrnul stranou cáry zkrvavených závěsů – a zachvěl se. Ležela tam nahá, s rukama bezmocně rozhozenýma, zakloněná hlava jí visela přes okraj lůžka a dlouhé vlasy padaly k podlaze jako medový vodopád. Rozkmitaný plamen louče, zaražené v držáku na stěně, vrhal na její útlé tělo mámivý rej světel a stínů. A její hrdlo… Panebože!

Temné zavrčení varovalo zbrojnoše v poslední chvíli; nepřemýšlel, na to nebyl čas, v otočce bodl kopím za sebe a zasáhl cosi těžkého, co právě letělo vzduchem směrem k němu. Teprve pak to spatřil; dvě zeleně žhoucí, nepříčetně zuřivé oči a blýskavé tesáky pod nazdviženými pysky, po nichž stékala krvavá slina. Zbytek skvrnitého těla se ztrácel v šeru. Byl to jen mžik, jen prchavý obraz, jenž se přesto vpálí hluboko do duše…

I. část

RYTÍŘSKÁ ROMANCE

1. kapitola

Květy Isařiných luk

Možná, že dětství je jakýsi sen, ze kterého jsme byli nenadále a ošklivě probuzeni. Přesto v nás zůstává jako představa o krásném, čarovném místě, kam se toužíme vrátit, a to zejména tehdy, když nám svět ukáže svou nevlídnou tvář. Jenže v takových chvílích už to bohužel nejde; brána je zamčená a klíč od ní nenávratně ztracen.

I v mojí mysli utkvělo z oněch dávných dob pár obrazů, podobných střepům rozbitého zrcadla. Vidím v nich vlnící se vysokou trávu na lukách, jimiž se klikatí řeka Isar jako lesklý had v loži z bílých oblázků, vidím grošovaného koně, pádícího vrbinami a čeřícího kopyty stříbrné kaluže, které se tu vždycky drží od jarních záplav až do poloviny léta, dokonce slyším naléhavé volání černobílých čejek a cítím nadšení z opojně vonících květů, které rvu ze země malými pěstičkami. A pak klopýtám s kořistí ke kopečku, kde se usadila chůva Matylda. Se svými doširoka rozhozenými sukněmi vypadá, jako by vrůstala do té louky, jako by byla její součástí. Házím jí úlovek do klína a nadšeně se dívám, jak tu pestrobarevnou změť proměňuje pomocí hbitých prstů v nádherné věnce. Jeden z nich mi posléze posadí na hlavu a řekne se šibalsky přimhouřenýma očima:

„Ty moje královničko!“

Na starou Matyldu vzpomínám ráda. Vybavuji si její pohádky, třeba tu o králi Zelenolesovi, jak přikazuje vojsku stromů, aby oblehlo zimní hrad a dobylo pro něj srdce Isary, chladné královny říčních nymf, či o divém muži s kůží rudou jako rezavé železo, jenž číhal na dně močálu a topil zbloudilé poutníky, dokud ho odvážný lovec nespoutal a nezavřel do klece na hradním nádvoří. Klíček od té klece prý svěřil královně, která ho pak ve dne v noci bedlivě střežila. Představa stříbrného klíčku zavěšeného na šňůrce na královnině hrdle a skrytého pod šaty mezi jejími ňadry se pro mne stala příslibem zakázaného, smyslného tajemství…

O několik let později, kdy už jsem nebyla batolící se děcko, ale vytáhlé osmileté děvčátko, upřímně se nudící v okenním výklenku nad plátnem napnutým ve vyšívacím rámu, na němž jsem musela stříbrnou, červenou a zelenou nití vytvářet mrtvé ornamentální květy – což je prý u dcerek z lepších rodin ideální trávení času! – padl do mého pohádkového světa první znepokojivý stín.

Z ničeho nic vtrhly do komnaty tři rozrušené služebné, sebraly mi z rukou plátno, postavily mne na stoličku a začaly se mnou otáčet na všechny strany jako loutkou: jedna mi rovnala šaty, druhá se snažila pomocí kostěného hřebenu a horkého želízka upravit vlasové lokny kolem mých skrání do patřičně půvabných spirál, zatímco ta třetí mi opáleným uhlíkem přičernila obočí a růžovým pudrem vylepšila tváře. Jakžtakž spokojeny se svou prací – nic lepšího už se mnou asi udělat nešlo – mne postrčily ke dveřím. „Rychle, slečinko, paní matka tě očekává! Chce tě představit vzácnému hostu!“

Matka… Jak zvláštní slovo! Nikdy jsem nepoznala jeho pravý obsah, neboť Bůh mi nedopřál potomky, ale ani jako dítě jsem představu matky nedokázala naplnit potřebnou měrou lásky a oddanosti. Přiznávám, že jsem ji nikdy neměla tak ráda jako třeba starou chůvu Matyldu, že jsem vůči ní pociťovala jen povinnou úctu a strach, věčnou obavu, že se jí ničím nezavděčím, že její rty se při pohledu na mne opět trpce zachvějí, jako by musela spolknout hořké sousto. Moje matka Kateřina, hraběnka z Gorice, z toho mohutného hradu, který se jako orlí hnízdo vznáší pod bělavými štíty slovinských Alp, byla hrdá a chladná žena, vysoká, kostnatá, s ostrými rysy a ocelově šedýma očima. Teprve dnes, po mnohých životních zkušenostech, mám pocit, že ji konečně chápu. Provdala se do významného rodu a patrně doufala, že ji a její potomky čeká sláva, moc, bohatství a boží požehnání. Skutečnost však byla zcela jiná. Ano, můj praděd Ludvík Bavor hrdě soupeřil o korunu Svaté říše římské s Lucemburkem Karlem IV., vzdoroval papežské klatbě a možná by i vyhrál ve velké válce mezi námi a Lucemburky, kdyby při nešťastném lovu na medvědy nespadl z koně a nezlomil si vaz.

Patrně jen tu loveckou vášeň po něm zdědil můj otec Jan II. Wittelsbach Mnichovský, jen tuhle vášeň a žádnou jinou. Otec byl beznadějně ztracený pod tlakem svých dvou ambiciózních bratrů, v hejnu jejich dravých potomků a v nepřehledném množství strýců a synovců, vytlačený na okraj politického dění, bezvýznamný tak, že už ani bezvýznamnější nemohl být; prostě jak se říká, páté kolo u vozu! A navíc den ode dne chudší. Neboť ke vší smůle město Mnichov, kdysi velmi proslulé obchodem se solí, mu nedávno do základů vyhořelo a dosud se z té katastrofy nevzpamatovalo, takže přísun peněz do vévodské pokladnice dočista vyschl. Kdopak si ještě vzpomněl, že Mnichov býval za krále Ludvíka sídlem císařským? Naše dědičné vévodství se teď téměř ztrácelo ve stínu nedalekého mocného knížectví Landshutu, kde vládl otcův bratr Fridrich, jemuž z dobrých příčin přezdívali Bohatý. I tohle matka chápala jako škodolibý výsměch vrtkavé a marnivé bohyně Fortuny a nikdy se s tím nedokázala smířit.

A otec? Ten na to neříkal vůbec nic. Byl odjakživa mlčenlivý samotář, co se nejraději celé dny toulal po lesích kolem kamenitého koryta řeky Isaru a po březích průzračných jezer, nad nimiž se v modravých parách vznášejí ledové štíty alpských velehor. Střílel z kuše kachny a volavky, a pokud nemusel, nechodil své ženě Kateřině na oči. Vyhnul se tak nepříjemným výčitkám. Poslední dobou s sebou brával na lov i mého o tři roky mladšího bratra Arnošta. Toho měl zřejmě raději. Dokonce i na maličkého Viléma, vřískajícího či pospávajícího v ozdobně vyřezávané kolébce, se občas chodil podívat. Jen se mnou jako by si nevěděl rady.

Postrkována rozčilenými služebnými jsem tedy konečně dorazila do velké jídelny, kam padalo odpolední slunce třemi zlatými proudy, rubínově jiskřilo v nedopitých pohárech na dubové tabuli, zalesklo se na štítech a kopích rozvěšených na stěnách mezi medvědími a losími kožešinami a z hnědavého pološera v pozadí místnosti nechalo vystoupit zašlým freskám s erby předků. Nedaleko dveří stál otec; vypadal zaraženě a nejistě, podíval se na mne s jakýmsi úžasem, jako by mne konečně doopravdy spatřil takovou, jaká jsem, ale hned zase uhnul očima a zhluboka si povzdechl.

„Jen pojď dál, Sofi,“ ozvala se odněkud zpředu matka a její hlas byl plný falešné sladkosti. „Pamatuješ si ještě na strýce Fridricha?“

Nemohla jsem se dívat proti té záplavě světla, slunce mě oslňovalo. Viděla jsem jen siluetu vysoké a rozložité postavy, která se ke mně zvolna blíží.

„Jak by mohla?“ odpověděl za mne hluboký mužský hlas. „Vždyť byla tehdy ještě batole… Ale vyrostla nám od té doby do krásy! Vsadím se, že za dalších sedm let poblázní srdce všech mladých mužů!“

Strýcova slova mi vehnala červeň do tváří. Sklonil se nade mnou, uviděla jsem zblízka jeho temný vous, sem tam prokvetlý stříbrnými vlákny, módně zkadeřené, až k límci sahající vlasy a pronikavé, pozorné zelené oči. Voněl právě vypitým vínem a sršela z něj jakási energie, zdál se mi přímo nabitý mocnou silou, která, kdyby se uvolnila, dala by mu schopnost holou rukou lámat skály a vyvracet staleté duby.

„Co jí bude platná krása,“ povzdechla trpce matka ze svého místa na druhé straně stolu, „když není podložená patřičným věnem? Jsme chudí, pane švagře, dočista chudí.“

Fridrich se na mne usmál a pod temným knírem mu zazářila řádka bělostných zubů. „Ušlechtilá duše, dobrý starobylý rod a okouzlující tělesná krása – i to je věno, milá paní švagrová, skvělé věno, které lze velmi dobře zúročit!“

Podíval se přes mé rameno směrem k otci, který se prudce nadechl, jako by chtěl něco namítnout. Ale strýc ho předešel. „Víš, Johane,“ řekl a znělo to najednou ostře a úplně jinak, než když rozprávěl se mnou, „myslím teď na bojovného knížete Leopolda Rakouského, jenž svého nejstaršího syna Viléma zasnoubil uherské princezně Hedvice. Hezoučká Hedvika se má stát polskou královnou. Možná už jsi také slyšel zvěsti, že polské šlechtě se tenhle ženich nelíbí a že hledá jiné řešení. Kdo ví, jestli z plánovaného sňatku nesejde? Není to pro nás vynikající příležitost? Leopold je bohatý, věno synovy nevěsty nebude v jeho případě vůbec důležité. Ale co naopak je důležité, dokonce velmi důležité: Leopold bude stejně jako my potřebovat mocného spojence proti těm zatraceným kramářům! Vždyť jeho ohrožuje sdružení švábských měst a švýcarských kantonů, jenž se navzájem zavázaly mocnou přísahou, že nehodlají nad sebou uznávat žádného pána, a nám pije krev spolek svobodných rýnských měst, který si také troufá čím dál víc, připravuje nás o cla a bere nám zisky z trhů! A pověz mi, bratře, jak jinak vůči městským landsfriedům my a Leopold obstojíme, zvlášť když nad nimi drží ochrannou ruku sám římský král Václav IV.? Jako by Václav zapomněl, že má ženu z našeho rodu! Ale to všechno začalo intrikami jeho otce, toho domýšlivého Lucemburka Karla! Šikovnou sňatkovou strategií nás připravil o dvě dědičná území. Co nám teď zbývá? Mohli bychom použít stejnou taktiku jako kdysi císař Karel IV.? Já si myslím, že určitě! Situace k tomu bude v nejbližších letech víc než příznivá! Ovšem já, jak dobře víš, mám jenom syna, což je skvělé, když pomyslím na dědice knížectví, ovšem nešťastné z hlediska momentálních potřeb. Zkrátka musíme se spojit, zapomenout na staré hořkosti a drobná příkoří. Jde o bytí či nebytí Wittelsbachů! Rozumíš, Johane?“

Otec jen něco nesrozumitelného zamumlal a místo něj opět promluvila matka: „Chápeme to naprosto přesně, pane švagře. A jsme rádi, že se ti Sofie líbí. V tomhle zatuchlém hnízdě by jen zbytečně ztrácela čas. Potřebuje se dostat do světa, obrousit si mravy ve vznešené společnosti, naučit se všemu, co je užitečné pro dívku jejího postavení.“

Strýc Fridrich se ke mně naklonil ještě blíž a spiklenecky přimhouřil oko: „Víš, co znamená tvoje jméno, Sofie? To je řecky Moudrá. Když se spojí krása a moudrost, nic jim neodolá. My spolu leccos dokážeme! Sbal si své věci; zítra ráno odjíždíme.“

„Kam?“ vyhrkla jsem.

„Na můj hrad v Landshutu.“

Všiml si slzičky, která se mi skutálela z koutku oka, a setřel ji hřbetem palce. „Nic se neboj. Každé ptáče musí jednou vyletět z hnízda.“

A tak jsem navždy opustila Isařiny louky. Tam u Landshutu sice také tekla stejná řeka Isar, ale všechno tam bylo jiné, dočista jiné. Tímhle dnem prostě skončilo mé dětství.

2. kapitola

Zemský klobouk

Časně ráno jsem stála na nádvoří v hnědém cestovním plášti ze silné vlny, který odolá sebevětšímu větru i dešti; byl totiž zrovna duben a nad krajem se honily aprílové přeháňky. Strýc ještě o něčem důvěrně rozprávěl s rodiči, smál se a pokyvoval; jeho šedesát kopiníků už bylo připraveno na neklidně pofrkávajících a kopyty hrabajících koních, na boku jim visely štíty mandlovitého tvaru s modro-bílými pruhy landshutského erbu.

„Dej si pozor na měšťany, Johane,“ volal ještě strýc na odchodu, „požár je sice zkrušil, ale jakmile jim otrne, půjdou ti po krku! Nenech se vydírat!“

Otec jenom pokrčil rameny a matně se pousmál. Pocítila jsem najednou vůči němu zvláštní lítost. Pokusila jsem se mu naposledy podívat do očí, ale opět uhnul pohledem. „Sbohem,“ zamumlal.

Matka mě chladně, formálně objala, zato bratr Arnošt se ke mně křečovitě přitiskl, posmrkával a zabořil tvář do mého pláště, abych neviděla slzy, které se pětiletému „rytíři“ nesluší ukazovat. A pak mi do dlaně vsunul něco hladkého a studeného: malou dětskou dýku!

„Braň se, sestřičko,“ špitl, „kdyby ti někdo chtěl ubližovat.“

Tuhle ostrou hračku dodnes schovávám a při pohledu na ni se mě pokaždé zmocňuje dojetí, i když sny mého malého rytíře Arnošta už dávno vyprchaly a čas je proměnil v lišáckou pragmatičnost dospělého dědice mnichovského vévodství.

Strýc mě vyzdvihl před sebe a posadil z boku do sedla. Sice už jsem na koni jezdit uměla, ale putování po jarně rozblácených cestách je něco jiného než obyčejná vyjížďka. A navíc se prý neví, jestli nebudeme muset našim zvířatům pořádně nasadit ostruhy, kdyby „šlo do tuhého“. Netušila jsem, co „tuhého“ mohou mít dospělí na mysli, ale nutno uznat, že mezi Fridrichovými silnými pažemi jsem se cítila jistě a bezpečně. Kopyta zaduněla na prknech padacího mostu a všechno jako by se najednou ztratilo v mlze; snad to bylo tím, že se mi okolní krajina rozpouštěla za clonou slz, anebo že se právě spustila prudká sněhová vánice a obrovské vločky hnané prudkým větrem mi bičovaly obličej. Hrázděné domky Mnichova, mnohé začernalé a dosud beze střech, jako by se tiskly do zimomřivého houfu za zubatými hradbami nad říčním zákrutem a pomalu se rozpouštěly v šedém prázdnu. Rodné město mi zmizelo z očí a už nikdy jsem Mnichov nespatřila.

Cesta ubíhala poměrně rychle. Když jsme se ale v pozdním odpoledni dostali mezi lesnaté pahorky nad levým břehem Isaru, všimla jsem si, že strýcovi pacholci najednou přestali s obvyklým obhroublým žertováním, zmlkli, pevněji sevřeli ratiště kopí a začali se ostražitě rozhlížet po okolních hustě zarostlých stráních. Vypadalo to, jako by každým okamžikem očekávali útok. Neměla jsem z toho moc dobrý pocit a začala jsem se v duchu modlit, abychom už byli pod nějakou bezpečnou střechou. A zdálo se, že Bůh skutečně vyslyšel mé prosby, protože vzápětí nechal před námi vystoupit nad koruny stromů štíhlou kostelní věž.

„To už je Landshut?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ odvětil strýc a z neznámých důvodů se zamračil, „Moosburg.“

„Zastavíme se tam?“

„Ani nápad! Zdaleka se mu vyhneme!“

Po chvíli jsme dorazili k několika jezdcům, které strýc poslal napřed jako průzkumný předvoj. Stáli na vrcholu stoupání, zacláněli si dlaněmi oči proti zapadajícímu slunci a pohlíželi dolů do údolí Isaru.

„Vybírají clo u brodu,“ prohodil jeden z nich. „Zdá se, že o nás nevědí, jinak by jich nebylo tak málo.“

„Jen aby to nebyla léčka,“ strachoval se strýc. „Naše malá Sofie by mohla být pro moosburgské lákavým pokušením. Kdyby se jí zmocnili, měli by mě v hrsti. Při nejmenším by požadovali tučné výkupné. A kdyby dokonce vytušili, jaké s ní mám plány… Bojím se domyslet.“

„Co zkusit okliku po dingolfinský stezce?“ napadlo velitele zbrojnošů. „Ale jde o krk, knížecí Milosti, protože pak se nestačíme do večera dostat za hradby Landshutu. A v noci nemůžu ručit za vaši bezpečnost; moji chlapi nejsou sovy, aby viděli ve tmě, a kdyby tam ti lotři z Dingolfinu nadělali záseky a počkali si na nás nad roklí, tak jsme v háji.“

Strýc chvíli hleděl zachmuřeně před sebe, zlobně mhouřil oči, zvažoval všechna pro a proti. Pak se najednou rozhodl. „Dobře. Zažeňte tu pakáž od brodu! I kdyby to měla být léčka, musíme využít momentu překvapení. Nepřijde jim ani na mysl, že se odvážíme zaútočit. A než se stačí vzpamatovat, budeme už daleko!“

Poprvé v životě jsem zažila situaci, která čpěla čímsi smrtonosným; hluboko do paměti se mi vryly prsty těch chlapů, neklidně přehmatávající na dřevcích kopí a svírající se kolem jílců mečů, úkosem vržené pohledy zpod štítků železných přilbic, bělmo očí, které zajiskřilo v houstnoucím šeru, kopyta neklidně přešlapujících koní, která mlaskavě hnětla řídké bahno cesty, švihající ocasy a cinknutí kovových puklic na řemení… Pronikavý výkřik velitele zlomil houstnoucí napětí, zableskl tasený meč a temná masa koňských a lidských těl se jako hřmotící lavina dala do pohybu a nezadržitelně se valila k řece. Dole u brodu už je spatřili, vypukl tam zmatek, moosburgští pěšáci se rozprchli na všechny strany a Fridrichovi jízdní pacholci je honili podél břehu i v mělké vodě. Vypadalo to jako šílený zmatek, plný řevu a stříkající vodní tříště.

Ale to už také na mě strýc sykl: „Drž se pevně!“ a pobídl svého hřebce ostruhami. Proletěli jsme okrajem té bláznivé vřavy, pod břichem koně zašplíchala voda, chvíli mi připadalo, jako bych se ocitla v dešti. Ohlédla jsem se – a to jsem neměla dělat: řeka kolem nás právě unášela jednoho muže z Moosburgu, měl vytřeštěné skelné oči upřené do prázdna, bezmocně rozhozené ruce a jeho tělo se bezvládně obracelo v proudu. Přes prsa se mu táhl dlouhý rudý pruh, ze kterého tryskalo cosi temného, podobného chuchvalcům kouře nad ohništěm a barvilo to čistou vodu Isaru na červánkový odstín… Vzpomněla jsem si na pohádku o divém muži s kůží barvy rezavého železa, jenž vábil zbloudilé poutníky do věčných hlubin, a otřásla jsem se odporem.

Než jsem stačila třikrát mrknout, bylo to pryč a kůň nás unášel rovinatou lužní nivou přímo k pahorkům nad Landshutem. Obětaví pacholci kryli náš útěk a nejeden z nich, jak jsem později zvěděla, utržil ošklivý šrám. Ale jinak se nic hrozného nestalo, a těsně poté, co slunce zapadlo, zapadla i za námi brána strýcova hradu.

Tahle šarvátka, z mého dnešního pohledu bezvýznamná, se mi přesto zařízla hluboko do dětské duše. Byl to pro mne první otřesný zážitek, který mě seznámil s existencí násilné smrti a nesmyslné lidské krutosti. A navíc jsem se nemohla zbavit nepříjemného pocitu, že se to stalo kvůli mně. Začala jsem se cítit jako hříšnice a každý večer jsem ve své ložnici setrvávala na klekátku před obrazem Matky Boží a upřímně se modlila. Moje dětská víra byla právě tak jednoduchá jako příběhy Matyldiných pohádek. Když za otevřeným oknem zapleskala nějaká křídla, pocítila jsem v šíji sladké zatrnutí a rychle jsem se ohlédla, jestli nepřilétá sám boží posel, krásný anděl s bělostnými husími perutěmi, a nepřináší mi od dobrého stařečka Boha zprávu, že mi odpustil. Ale na okenní římse přistál jen docela obyčejný holub. Pocítila jsem zklamání. Tenkrát mě ještě nenapadlo, že právě ten holub mohl být božím poslem, neboť andělé jsou bytosti mnohotvárné a můžeme se s nimi střetnout v nečekaných podobách. A často se stává, že je vůbec nepoznáme a promarníme tak svoji chvíli.

Fridrichovo sídlo se nedalo srovnávat s naším skromným mnichovským obydlím. Jeho pevný hrad Trausnitz se pyšně zvedal na návrší nad městem Landshutem, což je jméno, které se dá přeložit jako Zemský klobouk, tedy vlastně Ochránce, protože ční nad říčním brodem podobný železnému klobouku chránícímu rytíře. A skutečně: tady na řece Isaru, nad jejími dvěma rameny tvořícími veliký ostrov, drželo už několik generací Wittelsbachů stráž proti nepřátelům přicházejícím od severu, z nížin při Dunaji a z Českého lesa. Mohutná hranatá věž, která byla současně pevností i palácem, vrhala stín na městečko, krčící se na jejím úpatí kolem rozestavěné katedrály sv. Martina. Ze začernalých kamenů hradních stěn čišela pradávná síla. Ale tahle vnější válečnická drsnost byla matoucí, neboť stačilo projít bránou a rázem jsem se ocitla v úplně jiném světě, kam patřilo křehké kamenné krajkoví arkád po obvodu nádvoří i pestře malované trámové stropy v komnatách, koberce a gobelíny s exotickými výjevy rozvěšené na stěnách, barevné vitráže v oknech, závěsy z jemných zlacených brokátů, vůně cedrového dřeva, knihovna plná skvostných svazků, a také velká „dvorní zahrada“ přiléhající k hradu z východní a severní strany, kde krásné stromy a keře tvořily jakýsi lesík, obehnaný sice vysokou pevnostní zdí, ale tak malebně dotvářený péčí šikovných zahradníků, že vzbuzoval představu ráje. Pochopila jsem, proč strýce nazývají Fridrich Bohatý.