Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Barbara Hannay: Venkovská svatba

Vydání první

Text Copyright © Barbara Hannay, 2017

First published by Penguin Group Australia. This edition published

by arrangement with Penguin Random House Australia Pty.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2297. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Country Wedding

Český překlad © 2019 Ivana Čejková

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektor Jiří Chodil

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1188-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1189-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Barbara Hannay

Venkovská svatba

Věnováno mým dcerám Emmě a Victorii,

jež si obě šly za svými uměleckými sny…

Kapitola první

Burralea, 1958

Byl mizerný den. Slunce mu sálalo nad hlavou a pod límečkem mu stékaly pramínky potu. Počasí ale bohužel nebyl jediný důvod, proč se ženich cítil tak nepříjemně, když stál před starobylým bílým kostelem posazeným na kopečku nad Burraleou.

„Vypadáš, jako by sis potřeboval dát cigárko, Joe.“ Jeho družba Cliff před ním zatřásl krabičkou camelek.

Joe zaváhal, neboť mu došlo, že po obřadu bude muset políbit své tetičky. A taky si vzpomněl na nevěstu, která nosila pod srdcem jeho dítě a která už je nachystaná zamířit uličkou k oltáři v úžasných svatebních šatech, které si nechala přivézt z tisíce mil vzdáleného obchodního domu v Brisbane.

K čertu s tím! Potřebuje si dát cigárko. „Díky,“ řekl a vytáhl z krabičky tenkou cigaretu. Sklonil hlavu a připálil si od sirky, kterou Cliff schoval v sevřených dlaních.

„Je normální, že všichni ženichové jsou nervózní,“ poznamenal Cliff.

„Jasně.“

„Myslím, že by ti pomohlo, kdyby ses soustředil na líbánky.“

Joe zhluboka vtáhl cigaretový kouř. Na obzoru se krčily šedé mraky, ale před spalujícími slunečními paprsky nenabízely žádnou úlevu.

„Počkej, až si budeš užívat na ostrově Hayman,“ pokračoval Cliff. V posledních týdnech byl Joeovou největší oporou, vlastně od toho opileckého debaklu na oslavě Joeových jednadvacátých narozenin, noci, která odstartovala tenhle svatební kolotoč. Chudák kamarád se snažil pomoct ze všech sil. „Slyšel jsem, že je to tam fantastický.“

Joe přikývl, ale nechtělo se mu mluvit o tom, že nevěstin otec vysolil celé jmění za takový luxusní hotel v resortu na jednom z ostrovů Velkého bariérového útesu. Ted Walker chtěl pro svou dceru jen to nejlepší a jako majitel jediné restaurace v Burraleji – dvoupodlažního lokálu s ohromným krbem a dubovým schodištěm – si to prostě mohl dovolit. A taky samozřejmě zaplatil účet za svatební hostinu, která se bude konat v obrovském sálu jeho restaurace.

Joe takové peníze neměl. Vedl spolu s otcem dobytkářskou farmu nedaleko města. Ve srovnání s velkými farmami na západě byla stanice Kooringal skromná a jednoduchá, ale Joe s otcem produkovali dobré hovězí maso, takže se drželi nad vodou.

Bylo mu jasné, že Walkerovi nejsou nadšení z toho, že si jejich dcera bere „chudáka“, ale Gloria jim oznámila, že je těhotná, takže moc na výběr neměli. Trvali na svatbě a ohledně ženicha na sobě nedali nic znát.

Joe ale věděl své. Teď, když kostelní dýchavičné varhany spustily a reverend Gibson vystrčil hlavu ze dveří sakristie, potřeboval se dát dohromady a nasadit klidnou masku. Ministrant jim dal znamení.

„Je čas, pánové.“

A je to tady.

Joe pocítil nával paniky. Podlomila se mu kolena, když špičkou boty zadusil oharek cigarety v prachu.

Nechtěl to udělat, ale jinou možnost neměl.

Cliff si poklepal na kapsu kabátu. „Prsten mám,“ řekl a povzbudivě se usmál.

Joeovi do smíchu nebylo. „To je dobře,“ zamumlal.

Narovnal se v ramenou a následoval reverenda Gibsona do malého kostelíku plného příbuzných a přátel, oblečených v parádních šatech. V první lavici zahlédl rodiče, matce se oči leskly slzami, otec seděl strnule, ale pyšně. Oba byli zklamaní, že Joeova starší sestra Margaret na tenhle velký den nepřijela z Melbourne, ale Joe chápal, proč se držela zpátky. Kromě toho, byly jiné věci, které ho dnes znepokojovaly.

Zrovna teď ho škrtil límeček košile, ale mezi shromážděnými se kostelem nesl vzrušený šepot a vzadu se něco dělo. Nebyl čas uvolnit knedlík, který se mu vytvořil v krku. Varhaník už spustil svižné akordy oznamující příchod nevěsty. Joe ztuhl jako vězeň dívající se na popravčí četu před sebou.

V duchu se uklidňoval, že až tahle ceremonie skončí, bude v pořádku. Jen se musí se svým budoucím životem vypořádat, jak nejlépe bude umět. Není prvním, kdo se musí ženit. S Gloriou to jistě zvládnou. Romantická láska se zbytečně zveličuje. Ačkoliv Joe, utápějící se v nejhlubším smutku, věděl, že to není pravda.

Znepokojeně se obrátil a spatřil Teda Walkera a postavu zahalenou do bílé, kráčející uličkou mezi lavicemi směrem k oltáři. Šustění saténu po jeho boku mu napovědělo, že Gloria se postavila vedle něj. Pod mlžným závojem vypadala krásně a překvapivě nevinně. Hudba ztichla.

Kostelem se rozlehl reverendův hlas. „Moji drazí, sešli jsme se zde dnes před Bohem…“

Joe se zhluboka nadechl a starobylý svatební obřad bez zádrhele plynul k nevyhnutelnému konci.

Za chvíli už pózovali fotografovi na schodech před kostelem. Dělaly se fotografie nevěsty s přítelkyněmi, fotografie s rodiči, s tetičkami a strýčky, s přáteli.

Na obloze se mezitím objevily mraky, obloha ztmavla a zatáhlo se. Joe byl téměř oslepený všemi těmi blesky z fotoaparátů, když si všiml v dálce stojící osamělé postavy.

Z vyvýšeného portálu kostela měl dobrý výhled dolů na ulici. Pod rozložitým dřezovcem stála žena a pozorovala je.

Srdce se mu zastavilo.

V zelených šatech vypadala velmi štíhle… v šatech, na které si velmi dobře vzpomínal. Vroubkovaný výstřih jí těsně přiléhal k dokonalé světlé pokožce a úzký pásek zdůrazňoval její útlý pás. Navzdory zamračené obloze její vlasy zářily jako med.

Hattie.

Joe na ni chvíli zíral a vnitřnosti se mu stáhly. Bezmocí. Rozrušením. Stála poměrně daleko, takže jí neviděl do obličeje, ale cítil její sklíčenost a prázdnotu, které se mu zabodávaly do srdce jako ostrá čepel.

Snažil se jí omluvit za tenhle citový zmatek, za srdcervoucí chybu, kterou udělal. Ale žádná omluva nemůže odčinit to, jak moc jí ublížil, jak jí zlomil srdce.

„Haló, Joe. Ty se vůbec neusmíváš,“ zavolala na něj poněkud panovačně tetička Gertrude.

Joe nervózně polkl a snažil se na tváři vykouzlit alespoň náznak úsměvu. Další zablesknutí fotoaparátu, další černý mrak převalující se po obloze nad kostelní střechou jako obrovská podlitina, který s sebou přinesl poryv studeného větru. Všichni svatebčané pohlédli nahoru a v očích se jim mihl strach, když si uvědomili, že před hrozícím deštěm neuniknou.

Během chvilky se rozpršelo a hosté se rozutekli. Gloriin otec se objevil vedle ní s obrovským černým deštníkem, který jí starostlivě rozevřel nad hlavou.

Na ulici žena v zelených šatech nastoupila do malého bílého volkswagenu a odjela.

Hattie se snažila v tichosti proklouznout do domku, ale protože ještě nestihla namazat panty u dveří, nepříjemně zaskřípaly.

„To jsi ty, drahoušku?“ zavolala matka slabým hlasem z ložnice.

Hattie se zastavila přede dveřmi, potřebovala se trochu uklidnit, než vejde dovnitř. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a pomalu vydechla ve snaze utišit rozbouřené city.

To, co si myslela, že se nikdy nemůže stát, se právě stalo. Joe se oženil. Musí najít nějaký způsob, jak se s tím vyrovnat a jít dál.

Vešla do ložnice. Matka vypadala v posteli velmi vychrtle a nažloutle. Během posledních pár týdnů jí vlasy vybledly a měly teď barvu uschlé kukuřice. Ležela přesně tak, jak ji tam Hattie zanechala, voda ve sklenici na nočním stolku zůstala netknutá.

„Spala jsi?“ zeptala se jí Hattie.

„Ani nevím. Myslím, že jsem si na chvíli zdřímla.“

Prudký déšť pronikal otevřeným oknem dovnitř, na bíle natřeném parapetu se leskla voda a na květovaných záclonách se objevily mokré pruhy. Hattie rychle přešla pokoj a okno zavřela. Měla by dojít pro hadr a parapet otřít.

„Zmokla jsi?“ otázala se matka, když viděla dceřiny mokré šaty.

„Jen trochu,“ odpověděla Hattie. „Stihla jsem skočit do auta, ještě než se pořádně rozpršelo.“

„Byla ses podívat na svatbu.“ Nebyla to otázka, jen prosté konstatování.

Hattie sebou trhla. „Jak to víš?“

„Myslíš o té Joeově svatbě? Včera mi to pověděla Jenny Greevesová.“

„Ach.“

Jejich sousedka se sama nabídla, že každý pátek odpoledne na chvíli matku pohlídá, aby si Hattie mohla zajet do Athertonu zařídit nejdůležitější pochůzky, nakoupit a vyzvednout matce léky.

„Měla ses dnes držet od kostela pěkně daleko,“ zašeptala matka. „Měla bys mít svou hrdost, Hattie.“

„Byla jsem dost daleko. Nikdo mě neviděl.“ To byla samozřejmě lež. Hattie věděla, že si jí Joe všiml.

I na tu dálku mezi nimi zpozorovala, jak mu ve chvíli, kdy ji zahlédl, zmizel úsměv ze rtů. Vycítila jeho napětí, viděla, jak se ztuhle napřímil, když ji viděl pod tím stromem.

Ale nesnesitelnou bolest, kterou jí způsobil, to nezmírnilo.

„Drahoušku, vím, že tě to bolí, ale jsem si jistá, že Joe pro tebe nebyl ten pravý. To, co se stalo, je to nejlepší, co se stát mohlo. Alespoň pro tebe, věř mi. Muselo k tomu dojít.“

Hattie chtěla protestovat, zeptat se matky, jak tohle může vědět. Jak si může myslet, že ztráta někoho, koho milujete, může být pro vás to nejlepší? Ale nemohla se jí na takové věci ptát. Její matka umírala.

Kostnatou bledou rukou poklepala Rose Bellamyová na kraj postele vedle sebe. „Hattie, pojď sem. Prosím, drahoušku, posaď se tady. Asi bych ti měla něco říct.“

Hattie znervózněla a zůstala stát na místě. „O co jde? Přitížilo se ti? Nemám zavolat doktora?“

„Ne, nepotřebuju žádného doktora.“

„Ohřeju ti tu kuřecí polévku.“

„Teď ne.“

Zdálo se, že je matka rozrušenější než obvykle. „Musím ti něco vysvětlit. Je to velmi důležité a už to nemohu déle odkládat, aby nebylo příliš pozdě.“

Hattie se zachvěla, jak jí tělem projelo nepříjemné mrazení. „Co se děje?“ zeptala se s obavami v hlase, zamířila k posteli a vzala matku za křehkou, téměř průsvitnou ruku.

„Týká se to tebe.“ Rose jí velmi jemně stiskla ruku. „Ale ze všeho nejdřív chci, abys mi slíbila, že odjedeš do Anglie. Až tohle –“ Kývla hlavou, jako by chtěla upozornit na své ochabující tělo, postel a ponurou místnost. „Až tohle všechno skončí, musíš odjet.“

Rose napsala Hattiině babičce hned, jak se dozvěděla, že je nemocná. Odpověď přišla téměř okamžitě, plná soucitu a porozumění. A protože byla babička Angličanka, velmi zdvořile napsala, že Hattie k ní může samozřejmě kdykoli přijet a zůstat u ní. Na neurčitě dlouho.

„Vím, že se tomu bráníš, protože sis myslela na Joea,“ pokračovala Rose, „ale teď už není nic, co by tě tu drželo, ne?“

„Můžu si tu najít práci.“

„Hattie!“ Matčin slabý hlas zněl najednou překvapivě ostře. „Nežádám tě, říkám ti, že odjedeš do Anglie. Musím vědět, že to doopravdy uděláš. Jsem si jistá, že na účtu je pořád dostatek peněz.“

Poslední věc, kterou by Hattie chtěla, bylo matku rozrušit tím, že by se s ní přela. Ale opustit Burraleu se jí nechtělo. Tohle klidné venkovské městečko bylo jejím domovem. Vždyť skoro nic jiného nepoznala. Ale věděla, že zůstat tu bez matky a Joea by ji utrápilo. A kromě toho, jak by mohla matce odmítnout její poslední přání?

„Tak dobře,“ řekla, „slibuju.“

„Díky,“ zašeptala Rose a zavřela oči. Zdálo se, že je mnohem vyčerpanější než kdykoliv jindy.

„Nechám tě teď odpočívat,“ prohlásila Hattie.

Bledé modré oči se znovu otevřely. „Nechoď ještě. Je tu něco, co ti musím říct.“

„Ale jsi unavená. Nech to na později.“

Na matčiných rtech se objevil zahořklý trpký úsměv. „Jsem teď pořád unavená a tohle je důležité. Je to něco, co jsem ti měla říct už dávno – něco, co se stalo ještě předtím, než ses narodila. Musím ti říct něco o tvém – o tvém otci.“

O otci?

Hattie měla plnou hlavu Joea a matčiny nemoci, takže ji zmínka o otci, kterého nikdy nepoznala, zaskočila. Hlavou jí probleskla vzpomínka na album fotografií, které si s sebou vzaly, když prchaly z Číny do Austrálie.

Hattie nebylo ještě ani pět, takže si na Šanghaj vzpomínala jen matně, ale fotografie jí pomohly si tyto vzpomínky oživit. Prostorný a příjemný dům prarodičů ve francouzské koncesi, postavený kousek od bulváru lemovaného vzrostlými stromy a schovaný za železnou tepanou bránou.

Na dalším snímku byla Hattie ve věku asi čtyř let spolu s chůvou Ah Lan. Hattie na sobě měla slavnostní šaty se saténovou šerpou a bohatě nabíranou sukénkou, ponožky s volánky a černé kožené botičky. Ah Lan byla oblečená v obyčejných bavlněných šatech, vlasy měla vyčesané a pevně stažené do drdolu, kulatý jemný obličej rozzářený úsměvem. Zpod sukně jí vyčuhovala malá znetvořená ovázaná chodidla.

V albu byly fotografie Rose, Hattiiny matky, tehdy mladé a hezké dívky, a Hattiiny atraktivní tety Lily s překrásnými medově zlatými krátkými vlasy sestřihanými do moderního vlnitého účesu. Strýčka Rudiho s tmavýma očima a oslňujícím úsměvem. A samozřejmě Hattiiných prarodičů, odtažitých a poněkud chladných.

A pak tu byl Hattiin otec – s přátelským a milým úsměvem ve tváři, vstřícným pohledem a v elegantním námořnickém úboru.

„Otec je mrtvý.“ Matka to samozřejmě moc dobře věděla, ale Hattie měla potřebu jí to teď připomenout. „Umřel, když jsem byla ještě malá.“

Za ta léta jí Rose tuhle příhodu mnohokrát vyprávěla, mluvila o Hattiině otci s laskavým úsměvem na rtech, jako kdyby ji vzpomínky na něj uklidňovaly. Vždycky ten příběh vyprávěla stejně, nikdy ho nepozměnila… Hattie najednou přišlo důležité, aby celý příběh znovu zopakovala. „Můj otec se jmenoval Stephen Bellamy. Byl Angličan, námořník a obchodník, který se usadil v Šanghaji. Jeho loď bombardovali Japonci. Otec byl strašně statečný, zachránil spoustu pasažérů, ale sám byl zraněný a zemřel.“

Za ta léta si Hattie v hlavě uchovávala vzpomínku na otce jako na hezkého a hrdinského námořníka, skutečného rytíře v zářivé zbroji, který šlechetně položil svůj život, aby zachránil ostatní.

„Je mi to hrozně líto, Hattie,“ zašeptala matka. „Opravdu mě to moc mrzí.“ Bledé rty se jí třásly. „Ale obávám se, že ten příběh je mnohem komplikovanější, než jak ho znáš. A je načase, aby ses dozvěděla pravdu.“

Kapitola druhá

Burralea, 2015

Domek byl mnohem půvabnější, než jak si ho Flora Drummondová pamatovala. Okouzlil ji hned, jak otevřela branku lemovanou vistárií proplétající se treláží a vstoupila na kameny dlážděnou pěšinu vedoucí k bílým dveřím se skleněnými výplněmi žluté a zelené barvy.

Domek byl malý a uvnitř jednoduše zařízený, ale vyhovoval všem standardům. Flora ho považovala za dokonalý. Ihned se zamilovala do zářivé dřevěné podlahy, stěn, které musely být nedávno znovu nabílené, uchvátilo ji žlutě polstrované křeslo ve výklenku u okna v obývacím pokoji, venkovsky zařízená kuchyň s dřevěnou pracovní deskou a velkými okny s výhledem na deštný prales lemující pobřeží zátoky.

Tohle bude na dalších pět šest týdnů její domov. Neprocházela teď zrovna optimistickým obdobím svého života a tenhle domek viděla jako útočiště, jako nezbytný únik.

Její nedávné nevyhnutelné rozhodnutí opustit práci snů bylo jako kopanec do břicha. Po úmorném snažení a nekonečné dřině, aby dosáhla prestižního postavení v orchestru Victoria, nesnesla pomyšlení na to, že musí odejít. Ale bohužel stále znepokojivější chování jejího přítele jí nedalo jinou možnost.

Flora se vrátila zpátky na sever Austrálie, aby si zde tak říkajíc lízala rány, ale nehodlala tu zůstat příliš dlouho. Nemínila dopustit, aby Oliver ovlivnil celý její další život. Hned po novém roce by se měla zúčastnit konkurzu na místo řadového hudebníka v Queenslandském symfonickém orchestru. A kdyby to nedopadlo dobře, byla rozhodnutá vydat se někam do zahraničí. Měla přátele z hudebního světa v Hongkongu a v Německu. Věřila, že má možnost uchytit se kdekoliv ve světě.

Těch pár týdnů, které stráví v malém městečku Burralea daleko na severu, poblíž místa, kde vyrůstala, jí poskytne možnost dát se dohromady, nacvičit si skladby na konkurz a nechat všechny nepříjemné zkušenosti za sebou. Kvůli bezpečnosti si opatřila nový telefon a starou SIM kartu raději zničila, aby ji Oliver nemohl vystopovat. Shodou okolností Flořini rodiče nedávno prodali rodinnou farmu Ruthven Downs, což znamenalo, že ani přes ně ji Oliver nenajde.

Woodsovi, majitelé tohoto domku, přátelé rodiny Drummondových a partneři jediné právnické firmy v Burraleji, ji ujistili, že rozhodně nikomu neposkytnou žádné informace, že si Flora tenhle domek pronajala. Jako další bezpečnostní opatření Flořina nejlepší kamarádka Ellen vypustila do světa zprávu, která se určitě donesla až k Oliverovi, že se Flora usadila na Zlatém pobřeží.

Konečně se po několika měsících cítila v bezpečí a svobodně.

Zase měla svůj život pod kontrolou, mohla se sama rozhodovat, aniž se bála, co na to řekne Oliver nebo zda jí její plány zmaří. Teď už se zase cítila silnější a sebejistější. Burralea nebyla místo, kde by se schovávala až do konce života. Byla to jen přestupní stanice, než se vydá novým a mnohem víc vzrušujícím směrem.

A přesto, když Flora zaslechla klepání na vchodové dveře, pocítila náhlý příval strachu.

„Kdo je to?“ zavolala a cítila se trochu hloupě, ale nehodlala ani trochu riskovat.

„Mitch,“ přišla rychlá a přátelská odpověď. „Mitch Cavello.“

Flora si úlevně oddychla, a když otevírala dveře, už se usmívala na postavu v modré uniformě. „Přeju velmi hezké ráno, seržante Cavello.“ Flora vyšla ven a objala ho. „Jsem tak ráda, že tě zas vidím.“

„To já také, Floro.“ Vřele ji objal na oplátku. „Právě jsem se od Woodsových doslechl, že ses sem nastěhovala.“

„Máš čas jít dovnitř? Nedal by sis něco k pití? Jsi vlastně můj první oficiální host.“

„To je pro mě čest, to nemůžu odmítnout.“

„Půjdeme do kuchyně.“ Flora si byla jistá, že Mitch by jistě nechtěl sedět v obývacím pokoji a tvářit se úředně. A kromě toho, tenhle pokoj Flora používala ke své práci, takže v něm stál rozložený stojan na noty, které měla rozházené po celé pohovce.

Zdálo se, že Mitch je celkem spokojený, když usadil své rozložité tělo na kuchyňskou dřevěnou židli. Zavrtěl se, aby uvolnil pouta a pouzdro na pistoli, které měl za pasem.

Kdysi před lety s tímhle chlápkem koketovala. Tenkrát byl Mitch Cavello problematický teenager a jeho ovdovělý otec s ním bojoval, aby ho udržel na uzdě. Po tom nepříjemném incidentu s ukradenou motorkou jeden policista – kamarád Flořina otce – vyjednal, že Mitch bude nějakou dobu pracovat na farmě Ruthven Downs, aby se „napravil“.

Pod otcovým bedlivým dohledem Mitch a Flořin bratr Seth strávili celé dlouhé léto prací na farmě, opravováním plotů kolem výběhů a sháněním dobytka. To bylo někdy kolem doby, kdy Seth konečně přestal prudit a začal se chovat jako velký bratr.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola první

Kapitola druhá