Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ingrid von Oelhafen and Tim Tate

Hitlerovy ukradené děti

Hitler’s forgotten children

Copyright © Ingrid von Oelhafen, Tim Tate 2016

Translation © Martin Vondrášek 2019

Photo © United States Holocaust Memorial Museum

© Grada Publishing, a. s., 2019

Z anglického originálu Hitler’s Forgotten Children, vydaného nakladatelstvím Dutton Caliber v roce 2016, přeložil Martin Vondrášek

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Korektura Barbora Srncová

Obálka, grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký

Fotografie na obálce United States Holocaust Memorial Museum

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

v Praze roku 2019 jako svou 7358. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s., U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-1120-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-1119-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0885-5 (print)

Tato kniha je věnovaná všem obětem nacistického Německa, mužům, ženám, a především dětem, a všem po celém světě, kdo i dnes trpí tím nepřestávajícím zlem, které prohlašuje, že nějaká rasa, přesvědčení či barva pleti je nadřazená těm ostatním.

PŘEDMLUVA

KREV. Celý tento příběh se točí kolem krve. Krve mladých mužů prolité na bojištích druhé světové války; krve civilistů, starých i mladých, mužů i žen, která tekla v bahně měst a vesnic po celé Evropě; krve milionů lidí zničených při pogromech a v táborech smrti.

KREV. Celý tento příběh se točí kolem krve. Krve mladých mužů prolité na bojištích druhé světové války; krve civilistů, starých i mladých, mužů i žen, která tekla v bahně měst a vesnic po celé Evropě; krve milionů lidí zničených při pogromech a v táborech smrti.

Krev je ale také idea. Nacistická víra – z dnešního pohledu absurdní a sprostá – v „čistou krev“, drahocenný ichor, po němž se má pátrat, který je nutné uchovat a rozšířit. Ta má však nevyhnutelně i svůj protějšek, „špatnou krev“, kterou je potřeba rozpoznat a nelítostně vymýtit.

Jsem dítě, německé dítě, krvavé války o krev. Narodila jsem se v roce 1941, uprostřed druhé světové války: vyrůstala jsem v tom, co po sobě zanechala – a také ve stínu její brutální a mnohem delší následnice, studené války.

Má minulost je minulostí milionů mužů a žen, kteří na tom byli stejně jako já. Jsme oběťmi Hitlerovy posedlosti krví, ale také jsme těžili z poválečného ekonomického zázraku, který proměnil naši zdevastovanou a všemi opovrhovanou zemi v hybnou sílu moderní Evropy.

Náš příběh je příběhem generace vyrůstající ve stínu krví zbrocené hanby, které se však podařilo získat zpět čest a slušnost.

Můj vlastní příběh je však příběhem mnohem tajemnější minulosti: historie stále překryté rouškou mlčení a zahalené hanbou. Je varováním před tím, co se stane, když se krev uctívá jako životně důležitá podstata, která určuje hodnotu člověka, a nadto se využívá k ospravedlnění těch nejhorších zločinů, které člověk na člověku spáchal.

Jsem totiž dítě Lebensbornu.

Lebensborn je staré německé slovo, pokřivené a zdeformované jazykotepci národního socialismu do jedinečně zvráceného pojmu v nezměrném a bizarním slovníku Hitlerovy Říše. Co znamenalo v šíleném slovníku nacismu? Co znamená dnes? Hledání odpovědí na tyto otázky – abych tak odhalila i svůj vlastní příběh – mě zavedlo na dlouhou a strastiplnou cestu: putování ve fyzickém smyslu, samozřejmě, které mě vedlo po mapě celé moderní Evropy. Také na výpravu do minulosti, která vyžadovala často nepříjemný návrat do Německa před více než sedmdesáti lety a k nešťastným příběhům zemí obsazených Hitlerovými vojsky.

Pátrání, kdo vlastně jsem a kdo jsem byla, mě však přimělo i k psychologickému putování za vším, co znám a s čím jsem vyrostla: fundamentálnímu pátrání po tom, kdo jsem a co to znamená být Němec.

Nebudu předstírat, že to je jednoduchý příběh: nebude a nemůže být vždycky snadné ho číst. Až – pokud – se do toho však pustíte, mějte prosím na paměti, že nic jednoduchého nebylo ani ho prožít.

Nejsem z podstaty své povahy příliš emocionálně založená. Projevit pocity, něco tak běžného ve společnosti jedenadvacátého století, pro mě není nic snadného. Myslím, že jsem celý život strávila tím, že jsem se snažila potlačit své vnitřní já, podřídit své emoce okolnostem, v nichž jsem vyrostla, a potřebám ostatních.

Jsem však přesvědčená, že tohle je příběh, který musí být slyšet. A co je důležitější, mnohem důležitější, musí být pochopen. Není jedinečný v tom smyslu, že ještě žije mnoho dalších lidí, kteří prožili mnohé z toho, co formovalo můj život a dobu. Avšak, možná v rozporu s přísnou definicí slova, existuje v životě různá míra jedinečnosti: a tak zatímco mám společné vlákno s tisíci dalšími, kdo prošli odporným a zvráceným experimentem Lebensbornu, tak, pokud vím, nikoho dalšího nepotkaly takové specifické peripetie osudu, dějin a geografických zvratů, jaké definovaly mých čtyřiasedmdesát let na zemi.

LEBENSBORN. To slovo proudí mým životem stejně, jako v mém těle proudí krev; záhadná mohutná řeka, jejíž tok a směr je pouhému oku skrytý. Spatřit ji a porozumět jí vyžaduje mnohem víc než zběžný pohled: najít její pramen, a tudíž kořeny tohoto příběhu, žádá hluboký a podrobný průzkum i těch nejskrytějších míst.

A proto musíme začít ve městě a zemi, které už neexistují.

JEDNA

SRPEN 1942

Muže… je nutné postřílet, ženy pozatýkat a poslat do koncentračních táborů a děti je nutné vyrvat z jejich vlasti a namísto toho ubytovat na území staré Říše.

REICHSFÜHRER SS HEINRICH HIMMLER,

25. června 1942

Cilli, němci okupovaná Jugoslávie: 3.–7. srpna 1942

Školní dvůr byl plný lidí. Stovky žen, mladých i starých, držely za ruku své děti a hledaly na zaplněném dvoře trochu místa: opodál stojící vojáci Wehrmachtu s puškami přes rameno se dívali, jak pomalu přicházejí rodiny z obcí a vesnic v celém okolí.

Tyto ženy předvolali noví němečtí vládci, aby přivedly své děti do školy na „lékařské testy“. Po příchodu byly zatčeny a musely čekat. Otto Lurker, oblastní velitel policie a tajné služby, se s uvolněným výrazem v tváři a rukama pohodlně v kapsách lhostejně díval, jak se dvůr plní lidmi. Kdysi býval Hitlerovým bachařem. Teď byl führerovým vrchním nohsledem v Dolním Štýrsku. Měl hodnost standartenführer SS – ekvivalent plukovníka v pravidelné armádě –, ale onoho letního rána na sobě měl neformální civilní oblek.

Jugoslávie byla v moci nacistů už šestnáct měsíců. V březnu 1941, poté, co se okolní státy Maďarsko, Rumunsko a Bulharsko přidaly k jeho alianci, začal Hitler tlačit na hlavu království, královského regenta prince Pavla, aby nevystupoval z řady a také se k nim připojil. Princ se svým kabinetem se podvolil neodvratnému a formálně připoutal Jugoslávii k mocnostem Osy. Srby ovládaná armáda však provedla puč a nahradila Pavla jeho šestiletým bratrancem z druhého kolene princem Petrem.

Zpráva o vzpouře dorazila do Berlína 27. března. Hitler ji vzal jako osobní urážku a vydal Rozkaz č. 25, v němž Jugoslávii formálně označil za nepřítele Říše. Führer nařídil svým vojskům „zničit Jugoslávii vojensky i jako stát“. O týden později začala Luftwaffe s ničivými nálety a pěší i tankové divize Wehrmachtu se nahrnuly do měst a vesnic. Královská jugoslávská armáda nepředstavovala pro německý blitzkrieg žádnou překážku: 17. dubna Jugoslávie kapitulovala.

Okupační síly se okamžitě pustily do plnění Hitlerova příkazu demontovat stát do posledního kousku. Pětašedesát tisíc lidí, především intelektuálů a vlastenců, bylo posláno do vyhnanství, uvězněno nebo zavražděno a jejich domy a majetek zabrali noví němečtí vládci. Následoval zákaz slovinštiny.

Ve zbývající části roku 1941 a v první polovině roku 1942 se partyzánské oddíly s komunistou Josipem Brozem Titem v čele odhodlaně postavily na odpor. Němci se pomstili brutálně: gestapo při raziích zatýkalo partyzány i civilní obyvatelstvo bez rozdílu a tisíce lidí deportovalo do koncentračních táborů v Říši. Další byli popravováni odbojářům pro výstrahu. Během devíti měsíců od září 1941 bylo ve věznici v Cilli[1] postaveno ke zdi a zastřeleno 374 mužů a žen. Pro potomstvo a pro účely propagandy tyto zločiny dokumentovali fotografové.

Dne 25. června vydal Heinrich Himmler, druhá nejmocnější a nejobávanější postava v nacistickém Německu, své tajné policii a důstojníkům SS rozkaz eliminovat partyzánský odboj.

Toto tažení musí zahrnovat všechny prvky, které jsou potřeba k tomu, aby se obyvatelstvo, jež podporovalo tyto bandity a poskytovalo jim lidské zdroje, zbraně a úkryt, učinilo neškodným. Muže z těchto rodin a často i jejich příbuzné je nutné postřílet, ženy pozavírat a poslat do koncentračních táborů a děti je nutné vyrvat z jejich vlasti a namísto toho je ubytovat na území staré Říše. Očekávám, že dostanu zvláštní zprávu o počtu dětí a jejich rasové hodnotě.

V tomto krvavém kontextu bylo onoho srpnového dopoledne shromážděno 1262 lidí – mnozí představovali příbuzné partyzánů popravených ostatním pro výstrahu – na školním dvoře a čekali, co s nimi bude.

Mezi nimi byla i rodina z nedaleké vesnice Sauerbrunn. Johann Matko pocházel ze známé rodiny partyzánů: jeho bratr Ignác byl jedním z těch, co byli v červenci postříleni u zdi vězení v Cilli, a on sám byl o čtyři měsíce dříve odvlečen do koncentračního tábora Mauthausen. Po sedmi měsících se směl vrátit domů za svou ženou Helenou a třemi dětmi, osmiletou Tanjou, jejím tehdy šestiletým bráškou Ludvigem a devítiměsíčním miminkem Erikou.

Když byly všechny rodiny spočítány, padl rozkaz, aby se rozdělily do tří skupin, na děti, ženy a muže. Na Lurkerův pokyn vojáci vyrazili a vytrhávali děti z náručí jejich matek: místní fotograf a filmař Josip Pelikan tyto drásavé scény pro posedlé říšské archiváře zaznamenal. Na filmových cívkách zachytil strach a obavy žen i dětí; Pelikan také vyfotil několik snímků ve školní budově se spoustou batolat v nízkých ohrádkách vysypaných slámou.

Zatímco matky dětí čekaly venku, začali nacisté děti zběžně prohlížet. Měli v rukách srovnávací tabulky a papíry na poznámky a pilně si o dětech zapisovali všemožné údaje.

Nešlo však o „lékařské testy“, jaké by znal každý lékař; namísto toho se jednalo o hrubý odhad „rasové hodnoty“, který každé z dětí zařadil do jedné ze čtyř kategorií. Ty, které splňovaly přísná Himmlerova kritéria, jak má vypadat dítě opravdové germánské krve, patřily do kategorie 1 či 2: tím byly formálně zaregistrované jako potenciální přínos říšské populaci. Naopak jakýkoliv náznak slovanských rysů a samozřejmě jakákoliv známka „židovského původu“ znamenaly, že dítě spadlo na nižší rasovou úroveň do kategorie 3 nebo 4. Děti takto ocejchované jako Untermensch neměly pro nacistický stát žádnou cenu. Kromě budoucí otrocké pracovní síly.

Druhý den bylo toto elementární oddělení zrna od plev hotové. Některé děti, ty, které byly považovány za rasově bezcenné, byly předány zpět svým rodinám. Avšak 430 dalších, od miminek po dvanáctileté chlapce a dívky, si jejich únosci ponechali. Sestry z Německého červeného kříže je shromáždily a nacpaly do vlaků. Čekal je transport přes jugoslávské hranice do umsiedlungslageru – tranzitního tábora – ve Frohnleitenu v Rakousku u města Graz.

V tomto záchytném centru nezůstaly dlouho. V září 1942 proběhla další selekce, tentokrát prováděná zkušenými „rasovými znalci“ z jedné z nesčetných organizací, které Himmler s cílem uchovat a posílit rezervy „dobré krve“ zřídil.

Ti dětem měřili nosy a srovnávali je s oficiálním ideálem délky a tvaru, dloubali a píchali je do rtů, zubů a genitálií a pořizovali fotografickou dokumentaci, aby vytřídili geneticky hodnotné lidské zrno od méněcenných plev. Na základě tohoto jemnějšího a přísnějšího síta byly zajaté děti znovu rozděleny do čtyř rasových kategorií.

Starší děti kategorie 3 nebo 4 putovaly do převýchovných táborů v Bavorsku, přímo v srdci nacistického Německa. Nejlepší děti z prvních dvou kategorií byly nakonec předány do uzavřeného projektu řízeného samotným reichsführerem. Projekt nesl název Lebensborn, a mezi dětmi přidělenými do jeho péče byla devítiměsíční holčička jménem Erika Matková.

1 Cilli je německé jméno dnešního Celje ve slovinském Dolním Štýrsku, pozn. překl.

DVĚ

1945 – ROK NULA

Je to naše vůle, že tento stát přetrvá tisíc let.

Těší nás vědět, že budoucnost je zcela naše!

ADOLF HITLER,

Triumf vůle, 1935

V pondělí 7. května 1945 ve 2.40 v noci podepsal náčelník operačního štábu německých ozbrojených sil generaloberst Alfred Jodl v malé cihlové budově školy ve francouzské Remeši bezpodmínečnou kapitulaci Tisícileté říše. Pět stručných odstavců textu vydalo s platností od 11.01 večer následujícího dne Německo se všemi jeho obyvateli na milost čtyřem vítězným spojeneckým mocnostem – Británii, Spojeným státům, Francii a Sovětskému svazu.

O týden dříve spáchal Hitler a většina jeho nejbližších v útrobách berlínského führerbunkeru sebevraždu. Jeho pravá ruka, reichsführer SS Heinrich Himmler, odpovědný za chod celého nacistického aparátu hrůzy a teroru, byl na útěku, oblečený v hrubém šedivém kabátě obyčejného vojáka a vybavený falešnými papíry, podle kterých byl pouhým rotmistrem.

Bylo po všem; šest let „totální války“, v níž má země vraždila a plundrovala po celé Evropě, skončilo. Teď jsme se museli naučit žít v míru.

Kdo jsme onoho květnového rána vlastně byli? Co vlastně bylo Německo – které kdysi zrodilo Bacha a Beethovena, Goetheho a Schillera – po brutalitách blitzkriegu, nemluvě o hnusu a genocidě konečného řešení? Jak bude mír vypadat z pohledu vítězů a z pohledu poražených? Ukáže se, že to jsou dvě různé otázky, které pojí jedna odpověď.

Pro naši situaci v roce 1945 se vžil nový výraz: die Stunde Null. Doslova to znamená „hodina nula“, avšak pro doutnající zbytky Německa, zemi ruin, hanby a hladu, to byl spíše „rok nula“: konec i začátek.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PŘEDMLUVA

JEDNA - SRPEN 1942

DVĚ - 1945 – ROK NULA