Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Bohdana Dušová, PhD., PhDr. Martina Hermannová, DiS., Mgr. Eva Janíková, Mgr. Radka Saloňová

EDUKACE V PORODNÍ ASISTENCI

Recenzentky:

Doc. Mgr. Martina Bašková, PhD.

PhDr. Mgr. Pavla Kudlová, PhD.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Photo © depositphotos.com 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7187. publikaci

Odpovědná redaktorka Karla Hejduková

Sazba a zlom Jakub David

Formát ePub Štěpán Böhm

Obrázky 6 až 23 nakreslila Tereza Mačková

Počet stran 144

1. vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2755-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-2754-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-0836-7 (print)

Poděkování

Poděkování patří autorkám jednotlivých kapitol PhDr. Martině Hermannové, DiS., Mgr. Evě Janíkové, Mgr. Radce Saloňové. Dále bych chtěla poděkovat Mgr. Miroslavě Veselské za jazykovou úpravu a překladatelkám Mgr. Monice Cseszarové a Mgr. Gabriele Šindelové. Za trpělivost při sestavování této knihy děkuji Mgr. Vlastě Wirthové a Mgr. Heleně Glezgové. Poděkování patří i recenzentkám doc. PhDr. Martině Baškové, PhD. a PhDr. Mgr. Janě Kudlové, Ph.D. a také Tereze Mačkové za kresbu jednotlivých obrázků v knize.

Předmluva

Těhotenství a mateřství znamená pro ženu období, které se ve svém životě řadí k těm nejpěknějším a nejpozitivnějším. Přestože měsíce těhotenství jsou pro ženu velmi náročné z hlediska fyzického i psychického, narození zdravého dítěte je vyvrcholením tohoto období a většinou všechny negativní vjemy a pocity bývají rychle zapomenuty. Aby žena těhotenství a následné mateřství zvládala bez výraznějších obtíží, je potřeba, aby měla dostatek informací. A právě k tomu slouží tato kniha, která seznamuje čtenáře s nutnými vědomostmi a dovednostmi pro efektivní edukaci u žen v těhotenství, při porodu a v období po porodu.

Cílem edukace v porodní asistenci je získávání teoretických poznatků a praktických zručností při edukaci žen. Edukace je neoddělitelnou součástí porodní asistence. Patří mezi základní kompetence porodních asistentek.

Kniha je rozdělena na edukaci a moderní pedagogiku, edukační proces v porodní asistenci, na samotnou edukaci žen v těhotenství, při porodu a po porodu v období šestinedělí, které si vyžadují nejvíce pozornosti. U jednotlivých edukací je uveden i edukační plán.

Předkládaná kniha by měla být návodem nejen pro studenty porodní asistence, ale i pro jiné nelékařské zdravotnické pracovníky.

1Edukace a moderní pedagogika

Pedagogika jako věda má svůj předmět, metodologii a vše ostatní, co věda jako taková má mít. Pedagogika je také umění, samotná výuka, aplikování různých pedagogických teorií do praxe. Pedagogika je spojována s učitelstvím, školou atd. Proč je tedy nutné se bavit o pedagogice také v porodní asistenci? Roli porodní asistentky můžeme zúžit na to, že ošetřuje, pečuje o aktuální zdravotní stav žen a pacientek. Ale je to opravdu všechno, co od těchto osob společnost očekává? Je to opravdu všechno, co od sebe samých očekáváme my? Nebo chceme význam slova ošetřovat pojmout v širší rovině, aktuální zdravotní stav rozšířit i na prevenci? Lékaři léčí, porodní asistentky pečují o potřeby svých pacientek. A to není rozhodně málo.

Jednou z těchto potřeb jsou také potřeby poznávací. Dle Maslowa se řadí do potřeb růstových, kdy úplného naplnění není možné dosáhnout a mírná tenze může být motivačním faktorem pro jejich uspokojování. Pokud vyjdeme z této teorie, fyziologické potřeby jsou pro pacientky, a tím tedy i pro porodní asistentku na první pohled prioritní. Ale jak popisoval již V. E. Frankl, nemusí být toto vždy jedinou možnou pravdou. Pokud aplikujeme jeho zkušenost do klinické praxe, dojdeme k tomu, že poznávací potřeby mohou být deficitní (neuspokojené) i v případě neuspokojení potřeb základních a tím pádem pozornost zaměřená na tento deficit (tj. jeho kompenzaci) může být pro pacientku/klientku přínosná.

1.1Základní terminologie

Abychom nezabředli do různých asociací, je potřeba na začátku objasnit související terminologii, která se váže ke zvolené problematice. Slova jako pedagogika, edukace, výchova a naše porozumění jim jsou predispozicí k jejich následné aplikaci v porodní asistenci.

1.1.1Pedagogika jako věda

Psychologický slovník (Hartl, Hartlová, 2000) definuje pedagogiku jako vědu o výchově; jako vědu, která zkoumá podstatu a zákonitosti výchovy jako společenského jevu a jako usměrněné utváření psychických procesů. Jako vědu zkoumající cíle, obsah, podmínky, metody a prostředky výchovy. Průcha (2009) pracuje s pojmem moderní pedagogika, která se snaží objasňovat reálné jevy edukace, jejich určující determinanty, fungování a výstupy, a to pomocí exaktních vědeckých procedur. Je zaměřena spíše než na popis ideálního stavu (tradiční pedagogika) na vysvětlení edukační reality. Předmětem pedagogiky je edukační realita, její procesy a konstrukty (Průcha, 2013).

Strukturu pedagogiky tvoří disciplíny:

•Dějiny pedagogiky a dějiny školství (zkoumají a vysvětlují vývoj pedagogických názorů a myšlenek).

•Obecná pedagogika (zkoumá základní pedagogické kategorie, obecné zákonitosti atd.).

•Srovnávací pedagogika (porovnává pedagogické teorie, vzdělávací systémy v různých zemích).

•Didaktika – obecná, oborová a předmětová (zkoumá otázku cílů, prostředků, metod učení).

•Teorie výchovy, filozofie výchovy (zabývá se povahou, cíli a prostředky výchovy).

•Sociální pedagogika (zkoumá sociální vztahy v procesu výchovy jako významné determinanty edukačního procesu).

•Andragogika, geragogika, příp. gerontopedagogika (zabývá se výchovně vzdělávacím procesem u dospělých, seniorů).

•Speciální pedagogika (zkoumá výchovně vzdělávací proces u jedinců se speciálními potřebami, např. zrakově postižených, sluchově postižených atd.; jednotlivé specializace pak daly vzniknout subdisciplínám jako je etopedie, psychopedie, somatopedie, logopedie, surdopedie a tyflopedie).

•Pedagogická psychologie a další (Švarcová, 2005).

1.1.2Historie pedagogiky

Pedagogika jako taková se vyvíjela již od nepaměti, protože samotná výchova je stará jako lidstvo samo, nicméně až do novověku se pedagogické myšlení vyvíjelo zejména v rámci filozofie. K významným osobnostem, které se podílely na utváření pedagogického myšlení, patřil např. Sokrates, Aristoteles, T. Akvinský, M. Luther, J. A. Komenský (vytvořil ucelený systém poznatků o výchově a vzdělávání, a proto bývá pokládán za zakladatele vědy o výchově), J. J. Rousseau, J. Pestalozzi, J. F. Herbart (považován za zakladatele moderní pedagogické teorie, na základě děl předchozích filozofů a pedagogů naznačil předmět a strukturu pedagogiky jako samostatné vědecké disciplíny), M. Montessori, J. Dewey, L. S. Vygotskij, J. Piaget, E. Thorndike a mnoho dalších. Z českých osobností můžeme kromě J. A. Komenského zmínit např. J. Úlehlu, O. Chlupa, V. Příhodu a další. Za zmínku jistě stojí rozvoj reformních pedagogických směrů v první polovině 20. století, mezi které patří např. Waldorfská škola (R. Steiner), pedagogika M. Montessori (M. Montessori), Daltonský systém (H. Parkhurstová), Jenský plán (P. Petersen), které se vyznačují individuálním přístupem, pedocentrismem, nedirektivností a transformací role učitele. Na tyto teorie navazují další systémy, které jsou rozvíjeny od druhé poloviny 20. století (Otevřená škola, Globální výchova atd.). Samotný pojem pedagogika vznikl z pojmenování vzdělaného otroka (paidagogos), který pečoval o děti v bohatých rodinách v antickém Řecku. Počátek pedagogiky jako samostatného vědního oboru je datován do 19. století. Stručný pohled do historie můžeme uzavřít konstatováním O. Kádnera (in Grecmanová, Holoušová, Urbanovská, 1999), že k výchovnému umění je nutné přinést určité vrozené schopnosti, které žádná teorie nemůže nahradit, ale tyto schopnosti teprve až pomocí vědy lze náležitě rozvinout. Tedy toho, kdo má přirozený pedagogický zrak, věda učí rozšiřovat a prohlubovat zrakové vjemy, ukazuje mu cesty a prostředky, aby se z řemeslníka stal skutečný pedagogický umělec. Doplňuje to pak vysvětlením, že velcí pedagogové byli také obvykle skvělými teoretiky. Což jistě můžeme potvrdit z vlastní zkušenosti.

1.1.3Edukace

Slovo edukace zde bylo již několikrát zmíněno. Edukace – výchova, stručně řečeno (z lat. educo, educare – vést vpřed, vychovávat; angl. education). Stejně jako můžeme nalézt mnoho definic pedagogiky jako vědy, existuje mnoho definic edukace. Nejčastěji je tato vnímána jako výchova, tj. předmět pedagogiky jako vědy. Průcha (2009) používá pojem edukace coby termín zahrnující jak výchovu, tak i vzdělávání. Jako základní pojmy pro moderní pedagogiku vidí edukační realitu (souhrnný název pro skutečnosti, v nichž probíhají edukační procesy), edukační procesy (samotnou edukaci, interakci vychovatele a vychovávaného, ať už je tímto kdokoliv), edukační prostředí (tam, kde edukační procesy probíhají), edukační klima (atmosféra v edukačním prostředí).

Nyní zůstaňme u vysvětlení pojmu výchova. Výchova je jedna z nejsložitějších a také nejodpovědnějších lidských činností. Není pouhým přikazováním, zakazováním či vysvětlováním, nejedná se pouze o jednorázovou interakci vychovatele a vychovávaného, učitele a žáka, rodiče a dítěte, zdravotníka a pacienta. Výchova je komplexní proces, který z člověka vytváří individualitu a jedinečnou osobnost. Je to činnost záměrná a cílevědomá (Dvořáková, 2015). Jejím cílem je všestranné působení na jedince, utváření tělesných či duševních vlastností jedince, jinak řečeno socializace, předávání „duchovního majetku“ společnosti z generace na generaci (Kohout, 2010; Průcha, 2009). Mezi znaky výchovy patří právě již zmíněná záměrnost a cílevědomost (vytyčení výchovného ideálu, rámce a směru), všestrannost (výchova zahrnuje jak složku kognitivní – rozumovou, afektivní – hodnotovou, tak složku psychomotorickou – dovednostní), dlouhodobost (výchova má dlouhodobý charakter), rozvojetvornost, dynamičnost, bipolárnost (vychovatel – subjekt výchovy a vychovávaný – objekt výchovy), cykličnost a univerzálnost (Janiš, Loudová, 2011). Na závěr charakteristiky pojmu výchova dodáváme ještě poslední definici tohoto pojmu, tentokráte z Pedagogického slovníku (Mareš, Průcha, Walterová, 2003), který výchovu definuje jako proces záměrného působení na osobnost člověka s cílem dosáhnout pozitivních změn v jejím vývoji. Tuto definici je pak velmi jednoduché přenést do zdravotnického prostředí, kde edukátorem (vychovatelem) je zdravotník (porodní asistentka, všeobecná sestra, fyzioterapeut, nutriční terapeut, lékař atd.) a edukantem (vychovávaným) je pacient/klient (např. žena před porodem, muž se střevním vývodem/kolostomií, skupina pubescentů/adolescentů v rámci edukace o plánovaném rodičovství).

1.2Edukace v porodní asistenci

Edukace v porodní asistenci má význam nejen pro zdravotníka, ale zejména pro samotnou klientku/pacientku. Edukace zvyšuje spokojenost klientek/pacientek, zajišťuje kontinuitu péče, působí preventivně na výskyt komplikací apod. V porodní asistenci se můžeme setkat s rozdělením edukace podle toho, ve které fázi těhotenství, porodu, po porodu a onemocnění se klientka/pacientka nachází.

V případě prvotního záchytu onemocnění mluvíme o edukaci základní (iniciální, počáteční), kdy je cílem získat pacientčinu spolupráci, motivovat ji k potřebným aktivitám, poskytnout prvotní informace. Do tohoto typu edukace patří např. ženy s nově diagnostikovaným karcinomem prsu na téma výživa v rámci léčebných postupů. Na tuto navazuje reedukace, kdy se zaměřujeme na opakování informací, jejich rozšiřování a doplňování, kontrolu dodržování získaných dovedností apod. Sem patří např. prohlubování znalostí o daném onemocnění, protetické pomůcky u ženy po ablaci prsu. O komplexní edukaci hovoříme tehdy, pokud se jedná o ucelený systém edukace spočívající v opakování a komplexním pojetí dané problematiky. Tato edukace je realizována nejčastěji v edukačních kurzech, např. předporodní kurz (Juřeníková, 2010; Nemcová, Hlinková, 2010) rozděluje edukaci na úvodní (iniciální), prohlubující, kontinuální a reedukaci. Reedukace v tomto pojetí je zaměřena na odstranění chyb po opakovaném posouzení, když se nedaří dosáhnout stanovených cílů. Jiní autoři (Magurová, Majerníková, 2009) dávají edukaci do souvislosti s prevencí. Dle tohoto můžeme rozlišovat edukaci primární, kdy cílovou skupinou jsou zdraví jedinci (nejčastěji děti a dospívající) a tématy bývají plánované rodičovství, zdravý životní styl, prevence onemocnění apod. Nejčastěji ji provádí zdravotníci v primární péči (v ambulancích praktického lékaře, gynekologa, zubního lékaře). Druhým typem je edukace sekundární, která je zaměřena na nemocné, jejichž onemocnění si vyžaduje úpravu životosprávy, informace o léčebném režimu. Cílem této edukace je prevence komplikací daného onemocnění, přechodu do chronického stádia. Příkladem je edukace o léčebném režimu u vybraného onemocnění (např. akutní zánět prsu) nebo edukace např. o samovyšetření prsu pro včasný záchyt onemocnění. Posledním typem je edukace terciální, která je zaměřena na pacientky, jejichž onemocnění je nevyléčitelné a edukací lze zamezit vzniku komplikací a zvýšit kvalitu jejich života. Je zaměřena na samotnou pacientku, její rodinu. Tímto může být např. žena po totální mastektomii, kdy tématem může být pohybová aktivita a prevence lymfedému.

1.2.1Edukátor

Jako nepostradatelnou součástí edukačního procesu jsou osobnosti, které se na tomto podílí. Na jedné straně stojí edukátor (angl. educator), tzn. subjekt, který vyučuje. Nejčastěji tímto bývá jeden člověk, či skupina osob, může jím být také technické médium (např. masmédia). V tradičním pojetí můžeme tento pojem zúžit na učitele. Ale v rámci moderní pedagogiky je rozšířen na lektory, instruktory, konzultanty, vychovatele a jiné. Jůva et al. (2001) označuje za pedagoga toho, kdo nese společenskou odpovědnost za účinnost a úspěšnost edukačního procesu. Kdo ho organizuje, hodnotí dosažené výsledky, vytváří obsah činnosti, provádí vstupní, průběžnou a výstupní diagnózu, rozhoduje o organizačních formách, metodách výuky, přizpůsobuje proces individuálním zvláštnostem edukantů a jejich podmínkám.

Na základě mnoha výzkumů (ať už pedagogických, či psychologických) můžeme konstatovat, že osobnost edukátora je hybnou silou, stěžejním motivačním prvkem v procesu edukace. Podobně také metody, které edukátor pro edukaci volí. Proto by edukátor neměl přemýšlet pouze nad tím, co učí, ale také jak to učí (viz kap. 1.2.3). Pro zajímavost můžeme uvést, že věda zabývající se osobností učitele se nazývá pedeutologie (Dytrtová, Krhutová, 2009).

Co dělá člověka (zdravotníka) dobrým edukátorem? Podobně bychom mohli položit také otázku, co dělá z člověka dobrou porodní asistentku/všeobecnou sestru? Je možné vše naučit? Odpověď necháváme na samotném čtenáři.

Nicméně pokud se bavíme o osobnosti edukátora, požadavky na něj je možné shrnout do dvou oblastí – profesní a osobní. Kyriacou (2008) popisuje klíčové dovednosti učitele, tj. edukátora, ne podle toho, jaký by měl učitel být, ale na základě toho, co skutečně dělá (formuluje tak pedagogické kompetence) – zda je učitel schopen:

•plánovat a provádět přípravu edukace (volit vhodné cíle, výstupy, prostředky);

•realizovat edukační lekci (srozumitelně zprostředkovávat informace, zajistit aktivní zapojení edukantů);

•řídit edukační lekci/edukační proces (schopnost organizovat činnosti v rámci edukační lekce/procesu tak, aby učení edukantů bylo efektivní);

•reflektovat edukační klima a utvářet pozitivní atmosféru (vytvořit a udržet kladné postoje edukantů);

•udržet kázeň (řešit projevy nežádoucího chování edukantů);

•hodnotit edukanty (dovednost hodnotit výsledky edukační činnosti);

•reflektovat svou činnost (provádět sebereflexi své práce, vyvozovat z ní závěry a opatření pro budoucí rozvoj).

Spilková (1996, s. 136 in Průcha 2013) navíc zmiňuje kompetence odborně-předmětové (vědecký základ), kompetence komunikativní, diagnostické a intervenční, poradenské a konzultativní.

Mezi profesní kompetence edukátora ve zdravotnictví patří nejen kompetence pedagogické (didaktické), ale také znalosti, dovednosti a zkušenosti z příslušného oboru (např. ošetřovatelství). Porodní asistentka (PA) musí vědět, co chce svým klientkám předat. Je odpovědná za to, aby předávané informace byly aktuální, aby sledovaly nejnovější trendy a doporučení evidence based practice. Stručně řečeno aby porodní asistentka – edukátorka byla schopná motivovat k sebevýchově a celoživotnímu učení, radost z dalšího sebevzdělávání (ať už ve svém oboru, ale i v pedagogice či didaktice). Do osobnostních charakteristik edukátora můžeme zařadit jeho schopnost empatie, komunikační dovednosti, temperament, trpělivost, ochotu – motivaci učit, výchovný styl a další. Každý z nás inklinuje k nějakému výchovnému/vyučovacímu stylu (ať už se jedná o styl autoritativní, demokratický, liberální apod.; tento je pro konkrétního člověka nezaměnitelný a odvíjí se od pedagogické praxe a kognitivního stylu konkrétního učitele), disponuje vrozeným temperamentem apod. Za jedny z hlavních osobnostních vlastností dobrého edukátora se považují umění komunikace, a jak uvádí Pařízek (1988, s. 39 in Grecmanová, Holoušová, Urbanovská, 1999), také sociální zralost a schopnost mezilidských vztahů (Podlahová, 2002; Dytrtová, Krhutová, 2009; Fontána, 2003).

1.2.2Porodní asistentka jako edukátorka

Role porodní asistentky – edukátorky je zakotvena i v Zákoně 96/2004 Sb. a Vyhlášce 55/2011 Sb. v jejich platném znění (§ 3, § 4, § 5 zmíněné vyhlášky).

•§ 3, odst. 1d – PA poskytuje pacientovi informace v souladu se svou odbornou způsobilostí, případně pokyny lékaře, zubního lékaře, farmaceuta, klinického psychologa nebo klinického logopeda;

•§ 3, odst. 1g – PA motivuje a edukuje jednotlivce, rodiny a skupiny osob k přijetí zdravého životního stylu a k péči o sebe;

•§ 4, odst. 1k – PA edukuje pacienty, případně jiné osoby v ošetřovatelských postupech, použití zdravotnických prostředků a připravuje pro ně informační materiály;

•§ 5, odst. 1a – PA poskytuje informace o životosprávě v těhotenství a při kojení, přípravě na porod, ošetření novorozence a o antikoncepci; poskytuje rady a pomoc v otázkách sociálně-právních ve spolupráci s odpovědnými orgány;

•§ 5, odst. 1c – PA podporuje a edukuje ženu v péči o novorozence, včetně podpory kojení a jak předcházet jeho komplikacím;

•§ 5, odst. 1d – PA může diagnostikovat těhotenství, předepisovat, doporučovat nebo provádět vyšetření nutná ke sledování fyziologického těhotenství, sledovat ženu s fyziologickým těhotenstvím, poskytovat jí informace o prevenci komplikací; v případě zjištěného rizika předávat ženu do péče lékaře se specializovanou způsobilostí v oboru gynekologie a porodnictví.

Role porodní asistentky jako edukátora nespočívá ve strohém poskytování informací, ale spíše se opírá o aktivní podporu učení a také vytváření podmínek, které budou přispívat k učení pacientky/klientky s cílem u ní dosáhnout co největšího zapojení se do péče o své zdraví (ať už tato péče má charakter preventivní, diagnostický, léčebný či rehabilitační). Hovoříme o tzv. compliance (dodržování, spolupráce) pacientky/klientky (Nemcová, Hlinková, 2010).

1.2.3Edukant

Na druhé straně, můžeme-li to takto určit, rolí edukačního procesu je edukant, tj. objekt edukace, učící se subjekt. Může to být člověk, zvíře, jednotlivec, skupina atd. V pedagogickém myšlení je tímto žák/student základní, střední či vysoké školy. V širším pojetí je to účastník školení, dítě vychovávané rodičem, osoba vychovávaná v neformálních životních situacích. V našem případě je to klient/pacient, či jeho rodina a blízcí v nemocnici, či v primární péči. A protože není možné popsat ideálního pacienta, je nutné zde podotknout, že právě na edukátorovi v tomto ohledu leží uvědomění si individuálního přístupu a rozdílů v osobnostech jednotlivých klientů/pacientů. Ať už jsou to rozdíly inteligenční, věkové, etnické, jazykové, v motivaci atd. (blíže viz kap. 2.2 Posouzení). Snad jen poznamenáme, že v porodní asistenci může být edukantem jedinec či skupina různých věkových kategorií, klientka v rámci ambulantní péče (v rámci prevence, diagnostiky či dispenzarizace), klientka hospitalizovaná na oddělení, žena v průběhu těhotenství, porodu a poporodní péče a s tím související také rodinní příslušníci. Je to tedy poměrně široký výčet a všichni vyžadují individuální přístup. Žena v období těhotenství a porodu může být vlivem hormonálních a dalších změn zvýšeně psychicky labilní, k čemuž je třeba přihlédnout při komunikaci a vzájemné interakci.

1.2.4Další související pojmy

Již jsme vysvětlili pojmy pedagogika, edukace, výchova, edukátor a edukant. Aby výčet byl kompletní, je nutné ještě doplnit vysvětlení několika dalších pojmů. V charakteristice pedagogiky a edukace Průcha (2013) zmiňuje edukační realitu, edukační procesy, edukační konstrukty, edukační prostředí a vysvětluje, co tyto pojmy znamenají. Stejný autor mluví o jakémsi terminologickém precedentu, který se na poli edukace dodržuje.

Edukační realita je každá skutečnost, objektivně se vyskytující v lidské společnosti, v níž probíhají nějaké edukační procesy, nebo jsou vyvíjeny, resp. fungují, edukační konstrukty (Průcha, 2013, s. 64). Je to pojem pro pedagogiku zcela základní. V této charakteristice zmíněný edukační proces (Průcha, 2009) je pak činnost lidí, při které se nějaký subjekt učí (edukant) a jiný subjekt mu toto učení zprostředkovává (edukátor). V rámci edukace v ošetřovatelství nalézáme paralelu s ošetřovatelským procesem coby metodou poskytování ošetřovatelské péče. Fáze edukačního procesu v tomto pojetí jsou: edukační posouzení, diagnostika, plánování, realizace a hodnocení (viz kap. 2.1). Ve starší pedagogické literatuře se můžeme setkat se čtyřmi etapami edukačního (výchovného) procesu. Vorlíček (1979, in Grecmanová, Holoušová, Urbanovská, 1999) stanovuje jako první fázi etapu počáteční pedagogické diagnózy (obsahem se shoduje s edukačním posouzením výše), následuje etapa pedagogického projektování (plánování edukace), etapa regulace učení vychovávaných, která v sobě zahrnuje fázi přípravy edukantů na aktivní osvojování učiva, fázi samotného seznamování s novým obsahem a fázi upevňování osvojeného obsahu (realizace edukace). Poslední etapou je výsledná pedagogická diagnóza (hodnocení edukace, zpětná vazba). A jak autorka upozorňuje, etapa výsledné pedagogické diagnózy může jeden edukační proces uzavírat, ale může být také počátkem edukačního procesu dalšího (Grecmanová, Holoušová, Urbanovská, 1999). Juřeníková (2010) spojuje toto rozdělení a propojuje s ošetřovatelským procesem.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

Předmluva

1 Edukace a moderní pedagogika

1.1 Základní terminologie

1.1.1 Pedagogika jako věda

1.1.2 Historie pedagogiky

1.1.3 Edukace

1.2 Edukace v porodní asistenci

1.2.1 Edukátor

1.2.2 Porodní asistentka jako edukátorka

1.2.3 Edukant

1.2.4 Další související pojmy

2 Edukační proces v porodní asistenci

3 Edukace žen v těhotenství

4 Edukace žen při porodu

4.1 Příjem rodičky na porodní sál

4.2 Edukace během první doby porodní

4.3 Edukace během druhé doby porodní

4.4 Edukace žen během třetí doby porodní

4.5 Edukace žen během čtvrté doby porodní

4.6 Edukace žen při operativním porodu

4.6.1 Plánovaný císařský řez

4.6.2 Akutní císařský řez

5 Edukace žen po porodu

5.17 Edukační plán u klientky o odstřikování mateřského mléka