Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Malum – část první

Vydání první

Copyright © 2019 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Nevhodné pro osoby mladší 18 let.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2298. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Malum: Part 1 vydaného v roce 2019

Český překlad © 2019 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1191-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1192-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Amo Jones

MALUM

ČÁST PRVNÍ

Čtvrtý díl série

Elitní klub králů

VĚNOVÁNÍ

Holkám,

které si nejenže procházejí peklem,

ale také v něm tancují.

UPOZORNĚNÍ

Je to poprvé, co dávám na začátek knihy varování. Obvykle tvrdím, že pouhé mé jméno je varováním. Víte, jak píšu, znáte příběhy, které vycházejí z mé představivosti a krvácejí mi po klávesnici, ale tentokrát mám potřebu vás varovat. V této knize je scéna, která je nejenže drsná, nýbrž také znepokojivá a reálná. Stává se to a v životě mě to poznamenalo. Bylo pro mě velice obtížné tu scénu napsat a během psaní románu jsem se tomu snažila vyhnout. Nadávala jsem a kňučela před Chantal, jak moc to nechci udělat. Pokusila jsem se příběh vést jinou cestou, ale nezáleželo na tom, protože jsem vždycky skončila u tohohle. Slibuju, že jsem tu scénu ztlumila, co nejvíc to šlo, což obvykle není můj styl, ale v tomto případě jsem měla pocit, že je důležité to udělat. Před tu scénu jsem vložila několik varovných signálů, takže asi poznáte, kam mířím, a budete mít možnost ji přeskočit.

Vždycky jsem naslouchala svým postavám a tomu, jak v mé hlavě rozplétají své příběhy. Nechtěla jsem jim to upřít a za to se omlouvám.

PROLOG

Tillie, 6 let

Říká se: kolikrát za jeden život najdete svou spřízněnou duši? Je to jednou? Nebo dvakrát? Třikrát? Jak jsem o tom přemýšlela, do krku mi sklouzla zmrzlina. Citát naškrábaný na pozapomenutém kousku papíru zněl: V životě najdeš tři typy lásky. Ta první ti ukáže, co všechno jsi pokazil. Druhá ti prozradí, jak bys měl být milován, ale s tou třetí zjistíš, jaké je cítit se mrtvý, když jsi stále naživu. Nevěděla jsem, proč můj šestiletý mozek uchopil tato slova a v hlavě mi je překroutil, ale neznělo mi to správně. Proč bych chtěla milovat třikrát? Připadalo mi to moc vyčerpávající.

Radši budu lízat zmrzlinu.

„Tillie!“ zavolala na mě moje sestra Peyton a odvedla mou pozornost od výlohy.

„Co je?“

Sestra byla mým pravým opakem. Já jsem byla blond, ona rusovláska. Měla vlasy téměř červené a k tomu pihy. Ve škole byla oblíbená, především proto, že jí až moc záleželo na tom, co si o ní lidi myslí, zatímco já jsem byla podivínka.

„Pospěš si, huso. Jestli přijdeme pozdě, táta se bude zlobit. A dobře víš, co se stane, když se zlobí.“

Kornout se zmrzlinou mi spadl na špinavou zem, sotva mi to po jejím slovním útoku došlo.

Otřela jsem si ruce do šortek a přikývla. „Dobře, tak jdeme.“

V ústech jsem ucítila krev, když jsem dopadla na zem. Všechno v místnosti se se mnou zatočilo jako na příliš povědomém kolotoči.

„Přišly jste pozdě. Proč jdete pozdě?“ Těžká bota mi dopadla na žebra a vzduch rozvibrovalo hlasité PRÁSK.

„Je… jedla jsem zmr… zmrzlinu.“

Uchechtl se tak hlasitě, až jsem sebou škubla. Nenávidím tvůj smích. Pach zvětralé, levné whisky se smísil s pižmovým zápachem cigaret, vybuchl kolem mě a vytvořil tak odporný smrad Darrena Lovetta, mého otce.

Soustředila jsem se na důlek v podlaze našeho karavanu. Pokaždé, když mě zbil a skončila jsem v téhle pozici, jsem očima vyhledala to místo. Dřív jsem tu pro zábavu cvrnkala kuličky, teď jsem ho používala jako ujištění, že jsem pořád naživu.

Mlátil mě skoro hodinu. Byla to hodina čiré hrůzy. Hlavou se mi honilo, jestli to tentokrát přežiju. Až to skončí, budu vůbec chtít být naživu?

„Je to moje vina, táto. Dovolila jsem jí, aby si koupila tu blbou zmrzlinu,“ bránila mě Peyton.

Táta jí nevěnoval pozornost.

Jako obvykle.

Zavřela jsem oči a nechala myšlenky, aby mě odvedly do báječného světa, kde bolest neexistuje.

Jenomže bolest je všudypřítomná. Vždycky je. Už v šesti letech jsem věděla, že můj život nebude vyplněn ničím jiným než bolestí.

Říká se, že ztráta životní lásky vám může přinést tak nesnesitelnou agonii, že pouhé pomyšlení na to vás ochromí.

Udělám váhavý krok k hrobu, položím kytici na náhrobní kámen a nevšímám si lidí, kteří se tu dnes shromáždili.

Jsou to lži. Největší bolest nepřináší ztráta životní lásky, ale ztráta něčeho tak drahocenného, co jste si ani nezasloužili mít.

Nate, 14 let

„Nesnáším tohle místo,“ zamumlal jsem směrem k Bishopovi s kuřecí paličkou v puse. Opravdu jsem se snažil nevšímat si krámků, které na ostrově Perdita lemují hlavní třídu, a sledoval, jak se nám lidi klidí z cesty. Připadal jsem si jako Mojžíš před rozestupujícím se Rudým mořem. Bojí se nás tady a mají k tomu důvod. Naše reputace nás nikdy nezklamala. Ovšem kdykoli jsem tady byl, jedno místo jsem ignorovat nedokázal – Caesarovo kuře. Ten chlap dovedl grilování kuřat k dokonalosti, takže kdykoli jsme byli na Perditě, jako první jsem se zastavil u Caesara. K čertu s naší misí nebo čímkoli jiným, co jsem tu musel dělat. Jako první jsem vždycky zašel k Caesarovi. A všechny krále na sebe nechal čekat.

„Nemusíme tu bejt dlouho, uklidni se.“

Pořádně jsem se zakousl a odtrhl maso od kosti, zatímco jsem pozoroval ženskou, která se procházela s děckem. Nejsem fanda dětí. Jsou to otravní malí šmejdi. Rychle vzala syna pod paži a táhla ho za sebou.

Vycenil jsem zuby a kousl, cvakl jsem po ní. Maličko vyjekla a utíkala pryč jako vyděšená krysa.

Bishop zavrtěl hlavou. „Přestaň strašit místní.“

„Seru na ně.“ Nekonečná cesta přede mnou, na kterou jsem se těšil, vedla přímo do Katsiina žaláře. Teda pokud by žalář vypadal jako sídlo postavené z nejvzácnějšího mramoru a kamene a pak stlučené dohromady vyřezávanými diamanty.

„Co chce?“ zeptal jsem se a odhodil kost do odpadkového koše.

„To ještě nevím. Asi tvoje péro.“

Ukázal jsem mu prostředník, ale to už jsme dorazili ke vstupní bráně. Pozlacené kovové kůly se vypínaly do výšky, dost vysoko, abyste jen stěží zahlédli pevnost ležící před vámi. Strážný udělal krok vpřed a stiskl tlačítko na odemknutí závory. Pak ustoupil a pustil nás dál.

Jakmile jsme byli uvnitř jejího domova a minuli skalky, které vedou k jejím hlavním dveřím, Katsia nás přivítala chůzí ze schodů v dlouhé róbě. Krvavě červené hedvábí spadalo z její slonovinové kůže ve vlnách krveprolití. Blýskla po mně očima. „Nathaniali. Roste z tebe fešák…“

„Vždycky jsem byl fešák. Co to kecáš.“ Katsii jsem odjakživa nesnášel. Hleděla na muže, jako by byli pěšáci. A taky byli. Jako že opravdu měla k dispozici vlastní skupinu zajatců. To vyplývalo z její role Stuprum, bylo to tak už celé generace před ní a bude i generace po ní, bůh nám buď milostiv.

Bohyně pokušení.

Málem jsem se zadusil vlastními myšlenkami a slovy. Netvrdím, že nebyla atraktivní, protože to fakt byla – na svůj věk – ale vyzařovalo z ní zoufalství. Mám radši holky trochu kousavé, protože jakmile se naučí zakrýt svoje tesáky, líp kouří ptáky.

Protočila panenky a ukázala k rozlehlému obýváku, který se nachází za dvouramenným skleněným schodištěm, z něhož právě sešla. „Pořád tak domýšlivý, Malume…“

Tělo mi při zmínce otcova příjmení ztuhlo, jejího rýpnutí jsem si ale nevšímal a následoval Bishopa do pokoje. Posadila se do velkého křesla, které připomínalo nóbl středověký trůn.

Uculila se a pak se zadívala přes moje rameno. „Ach, tady je. Hoši, chci, abyste se seznámili s někým velice důležitým.“

Otočil jsem se, abych viděl, na koho se dívá. Ten kluk musel být o dobrý rok mladší než já. Byl hubený a měl ostré rysy, tmavé vlasy a ty nejtemnější oči, co jsem kdy viděl. Vypadaly skoro černé, jenže nebyla to ani tak jejich barva, proč působily temně, spíš šlo o to, jak se na vás díval. Jako byste byli věc, ne člověk. Už jsem takový pohled viděl. Můj brácha a král Brantley má přesně ten samý.

Jenomže Brantleyho jsem znal, zatímco tohohle šmejda ne. A proto, jak se na mě a Bishopa díval, jsme teď seděli na okraji pohovky jako na trní.

„Daemone, tohle jsou Bishop a Nate. Vůdci králů své generace.“

Daemon kráčel k nám. Napřáhl jsem k němu ruku, ale prošel kolem ní a odstrčil mou šlechetně napřaženou paži z cesty. Naklonil se ke Katsii a políbil ji na rty.

„Chlapeček je asi nadměrně fixovanej na maminku,“ zamumlal jsem a potřásl hlavou.

Katsia si olízla rty a sledovala, jak se stáhl za její křeslo, aby tam stál na stráži jako věrné štěně. Nespouštěla ho z očí. „Ach, nemáš ani tušení…“

Zvedl jsem nohu a opřel si ji o konferenční stolek. „Proč jsme tady?“

Chytila Daemona za ruku, kterou jí položil na rameno. Vzbuzovalo to hrůzu. Ten kluk byl divný ve stylu Normana Batese. „Musím vám něco říct a chci vaše slovo, že udržíte tohle tajemství i v nadcházejících letech.“

Bishop sebou ani necukl.

Zasmál jsem se. „Máš tu drzost žádat naše slovo ohledně tajemství, jako bys byla král.“

Podívala se na mě. „Mám dceru. Ráda bych ji neměla. Chci vaše slovo, že až tu jednou už nebudu, dohlédnete na to, že nebude existovat. Na oplátku vám dám všechno, co chcete.“

Olízl jsem si rty a naklonil hlavu. Snažil jsem se v ní vyznat. Nelhala. Poznal jsem to podle jejích očí, které na nás po každém slovu upírala. „Pokračuj.“

„Jestli a až opustím tento svět, dohlédnete na to, že se můj potomek neujme tohoto trůnu. Na oplátku dám svému lidu vědět, že vládu na Perditě převezmete vy. Vím, jak moc dlouho králové po tomhle toužili.“ Střídavě se dívala na nás oba.

„Dobrej plán. Dej nám vědět, až to uděláš, a zabiju tě sám,“ odpověděl jsem uhlazeně a pro sladší efekt jsem jí poslal vzdušný polibek.

„Ach, Nathaniale, jsi stále tak okouzlující.“ Pak zaměřila svou pozornost na Bishopa. „Jestli zahynu rukou kteréhokoli krále, dohoda padá.“

Otevřel jsem pusu, abych ji trochu poškádlil, možná ji polechtal v těsných místech, až by celá zvlhla, než bych ji udeřil pérem do tváře a oznámil jí, ať se jde bodnout.

Jenže Bishop mě předešel. „Platí.“

1. kapitola

Tillie

Předehra

„Láska je divoká, láska je slepá, pro ty dva je možná navždy ukrytá…“

Kapky vody klouzají po skle, připomínají mi chvíli, kdy jsme se sestrou zůstaly dlouho vzhůru a čekaly, až se máma vrátí z nákupu. Seděly jsme u okna skoro dvě hodiny. Možná mi byly jenom čtyři roky, ale pamatuju si to tak živě, že bych si to v hlavě mohla přehrávat v nejvyšším rozlišení po zbytek života. Pořád dokola. Neustále. Se všemi detaily, všemi pachy, s tichým tikáním starých hodin zvonícím mi v hlavě.

Tik.

Tak.

Tik.

Tak.

Když od nás odešla, nezmizela jen ona sama, odnesla si s sebou i maličké částečky mé sestry a mě a zlomyslně i mého otce.

A tehdy začalo to bití.

Tehdy se proměnil z uctivého otce v nestydaté zlo.

Moc si na něj před tím dnem nepamatuju, jenom to dobré, ale každý den potom je otištěný v mé paměti jako balvan zabořený do země po výbuchu sopky.

„Ty v pořádku, Puella?“

Zhluboka vydechnu, uvolním ramena a z mých svalů se při pouhém zvuku jeho hlasu vyplaví napětí.

Olíznu si rty a otočím se k němu, položím ruku na tu jeho. „Jsem v pořádku, Daemone.“

Sklopí oči k miminku v náruči, k mému dítěti, potom pohlédne zase na mě. Když se na mě dívá, jeho krásné oči se rozsvítí, jako by byly celý jeho život mrtvé, až do tohoto okamžiku.

„Už budeme brzy hotové, Tillie. Vedla sis opravdu dobře,“ ujistí mě Tulačka tiše zpoza mých roztažených nohou. Dokázala jsem tu bolest nevnímat, nebo je to možná tím, že jsem právě vytlačila obrovskou holčičku. Ať už je to jakkoli, vím, že bych neměla sílu to udělat, kdyby nebylo jeho.

Daemon mi oplácí pohled, oči se mu třpytí, jak jsem si představovala, že se budou třpytit jejímu otci. „Je nádherná, Puella.“

Nervozitou se koušu do rtu, když mi položí její tělíčko na hrudník. Maličko vykřikne, přiloží si pěstičku k pusince a vrtí hlavičkou ze strany na stranu.

Tulačka se objeví vedle mě a sundá si chirurgické rukavice. „Ach, beruška. Má hlad.“

„Nevím, jak to mám udělat.“ Opravdu nevím. Ve skutečnosti jsem si až do téhle chvíle myslela, že v sobě nemám mateřský pud. Do chvíle, kdy mě ovládla naprostá panika z pomyšlení, že nejsem schopná řádně nakrmit svého potomka. Ovšem bez sebemenšího zrnka pochyb vím, že tohle dítě budu chránit, dokud neumřu.

„Nic to není,“ uklidní mě Tulačka a posune miminko blíž ke mně. Její tvářička se mačká k mému prsu. „Ona bude vědět, co má dělat. Nejdřív to může být nepříjemné, ale nemělo by to bolet. Kdyby to bolelo, jemně jí vsuň malíček do pusinky a uvolni si bradavku. Pak začni znovu. Její ústa by měla zakrýt celou tuhle část.“ Ukáže na prsní dvorec.

Pokusím se to udělat, tentokrát přesně podle Tulaččiných pokynů, a její pusinka se přisaje. Bradavky mi zahoří, jako by se do těch vrcholků valila voda, pak ticho prolomí její hlasité pití.

Tulačka se zasměje. „Má hlad!“

Sestra, která mě pomáhala tam dole zašít, se sbalí a odejde. Teprve když je z doslechu, Tulačka mi prozradí: „Přicházejí, Tillie. Všichni přicházejí.“ Říká to vyrovnaným, klidným tónem, mohla by stejně tak mluvit třeba o počasí, jak je v klidu.

Ztuhnu. „Cože?“ Co se týče pocitů vůči Nateovi Riversideovi-Malumovi, moje srdce a mozek už hrají celé měsíce přetahovanou. Některé dny, ty špatné, kdy jsem zamčená v pokoji v Katsiině sídle na Perditě, nedělám nic, než že vzpomínám na Natea a na to, jak jsme byli spolu. Používala jsem náš společný čas a své city k němu jako útěchu. Není pochyb o tom, že jsem se do Natea zamilovala, moje srdce i mozek to vědí, vím to i v morku kostí. Byl to a vždycky bude on, jenže nejsem naivní. Věděla jsem, do čeho se zaplétám, ten den, kdy jsem otevřela brány, které mé city k němu zadržovaly.

Nate je hráč.

Ani v nejmenším nepochybuju o tom, že mnou bude totálně opovrhovat. Nejen proto, že si pravděpodobně myslí, že jsem od něj utekla, ale protože teď, z jeho pohledu, před ním skrývám jeho dceru.

„Tulačko,“ zašeptám důrazně a dcerušku pevněji sevřu. „Co myslíš tím, že přicházejí? Králové?“

Tulačka pohladí holčičku po tvářičce a láskyplně se na ni usmívá, zatímco mi odpovídá: „Ano. Nechápeš to, Tillie. Katsia chce tomuto dítěti ublížit.“

„Ublížit?“ málem zaječím. Z pouhého pomyšlení, že by se někdo k mému dítěti přiblížil se zlými úmysly, vytasím drápy.

Tulačka střelí pohledem po Daemonovi.

Daemon mě chytí za ruku. „Mám plán, Puella.“

Očima přeletím po místnosti, podvědomě hledám východ. Dveře, které vedou na hlavní chodbu, jsou nejspíš dobře střežené, stejně jako každá část v tomhle podělaném velkém baráku.

„Není jiná možnost, Tillie. Vyslechni si Daemona, ano?“

Dveře se otevřou a zdravotní sestra, co tu byla dřív, vejde dovnitř. Svírá telefon. Napnu se, ale Daemon mi položí ruku na rameno.

„Důvěřovat mi, Puella?“ zeptá se a zadívá se mi do očí. Ty jeho jsou jako nekonečné černé hlubiny, které bezpochyby skrývají ta nejznepokojivější tajemství, jaká kdy člověk znal.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

VĚNOVÁNÍ

UPOZORNĚNÍ

PROLOG

1. kapitola