Stephen King

pod pseudonymem Richard Bachman

DLOUHÝ POCHOD

Copyright © Richard Bachman, 1979

Introduction copyright © Stephen King, 1996

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE LONG WALK

Translation © David Petrů, 2005

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-157-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-158-0 (mobi)

Jak je důležité míti Bachmana

Toto je můj druhý úvod k takzvaným „Bachmanovým knihám“ – jak sám pro sebe označuji těch několik prvních románů vydaných pod jménem Richarda Bachmana, románů, které se poprvé objevily jako nijak neavizované paperbacky pod značkou nakladatelství Signet. První předmluva nestála za moc; připadá mi jako učebnicový příklad autorského zatemnění smyslů. Ale nijak mě to nepřekvapuje. Když vznikala, nebylo Bachmanovo alter ego (tedy jinými slovy já) v nijak zvlášť hloubavé nebo analytické náladě; cítil jsem se tehdy okradený. Bachman nepřišel na svět jako ledajaký krátkodobý alias; měl tu původně vydržet dlouhou dobu, a když ve spojitosti s ním začalo padat mé jméno, překvapilo mě to, znervóznilo a naštvalo. Což není právě nejpříhodnější rozpoložení k psaní esejů. Tentokrát si snad povedu lépe.

Ze všeho, co se o Richardu Bachmanovi dá říct, je nejdůležitější patrně to, že opravdu ožil. Ne úplně, samozřejmě (podotkl s nervózním úsměvem); nepíšu to s žádnými falešnými představami. Ačkoli… no… možná trochu ano. Vždyť co jiného se autoři beletrie snaží ve svých čtenářích probudit než právě falešné představy – přinejmenším v okamžiku, kdy před nimi vývoj románu či povídky ještě leží otevřený a spisovatel se jen těžko dokáže ubránit tomu… jak to jen nazvat? Možná „cílenému klamání“?

Richard Bachman se každopádně nezrodil jako klam, ale jako útočiště, pod jehož ochranou jsem mohl vydat několik raných děl, u nichž jsem měl pocit, že by se čtenářům mohla líbit. Pak začal růst a ožívat, jak už to u výtvorů spisovatelské fantazie tak často bývá. Začal jsem si ho představovat jako chovatele mléčného skotu… jeho manželku, krásnou Claudii Inez Bachmanovou… jeho osamělá novohampshirská rána vyplněná dojením krav, chystáním dřeva a vymýšlením příběhů… jeho večery vyplněné psaním, vedle psacího stroje značky Olivetti nepostradatelnou sklenku whisky. Znal jsem jednoho spisovatele, který – pokud mu šlo všechno od ruky – vždycky říkal, že jeho současná povídka nebo román „přibírají na váze“. Stejným způsobem začal přibývat na váze i můj pseudonym.

Když se pak všechno provalilo, Richard Bachman zemřel. V těch několika rozhovorech, jež jsem pokládal za nutné k tomuto tématu poskytnout, jsem osvětlil, že zemřel na rakovinu literárního pseudonymu, ale v podstatě ho zabil šok: náhlé uvědomění, že vás lidi občas prostě nenechají na pokoji. Méně vkusně (i když poměrně trefně) řečeno, Bachman byl takovou upírskou částí mé existence, kterou zabilo sluneční světlo veřejného odhalení. Mé pocity ohledně celé této kauzy byly natolik zmatené (a natolik plodné), že vyústily v knihu (Kingovu, nikoli Bachmanovu) Temná půle. Vypráví o spisovateli, jehož pseudonym, George Stark, skutečně ožije. Mé ženě se tenhle román vždycky protivil, protože pro Thada Beaumonta sen o tom, že je spisovatelem, převládá nad skutečností, že je taky člověk; klamavé myšlení u něj nadobro zastíní realitu a následky jsou pak děsivé.

Tenhle problém já jsem ovšem neměl. Opravdu ne. Odložil jsem Bachmana stranou, a přestože mi bylo líto, že musel zemřít, lhal bych, kdybych nepřiznal, že se mi zároveň trochu ulevilo.

Tuto knihu (i ostatní Bachmanovy knihy) napsal mladý muž plný zloby, energie a hlubokého zaslepení uměním i řemeslem literární tvorby. Nevznikly jako Bachmanovy knihy per se (Bachman tehdy ještě koneckonců ani neexistoval), ale v určitém bachmanovském rozpoložení: díky mírnému vzteku, sexuální frustraci, ulítlému smyslu pro humor a sžíravému zoufalství. Ben Richards, vychrtlý, již téměř tuberkulózní protagonista Running Mana (k Arnoldu Schwarzeneggerovi ve filmové adaptaci má tak daleko, jak si jen dokážete představit) narazí uneseným letadlem do mrakodrapu Network Games, přičemž zabije nejen sám sebe, ale také stovky (možná tisíce) vysokých úředníků VéVé; to je happy end přesně ve stylu Richarda Bachmana. Závěry dalších Bachmanových románů jsou ještě temnější. Stephen King vždycky chápal, že kladný hrdina nemusí pokaždé zvítězit (viz Cujo, Řbitov zviřátek a – možná – Christina), ale zároveň chápal, že většinou se tak stane. Ve skutečném životě vyhrávají kladní hrdinové každý den. Většinou se o jejich vítězstvích ani nedoslechneme (titulek MANŽEL OPĚT DORAZIL V POŘÁDKU Z PRÁCE by nejspíš mnoho novin neprodal), ale nejsou proto o nic méně skutečná… a beletrie by měla odrážet realitu.

Přesto…

V prvním konceptu Temné půle jsem Thada Beaumonta nechal citovat Donalda E. Westlakea, velice zábavného spisovatele, který pod jménem Richard Stark vydal také řadu značně ponurých detektivek. Když se ho jednou ptali, z čeho ten rozdíl mezi Westlakem a Starkem pramení, zmiňovaný spisovatel odpověděl: „Když je venku hezky, píšu jako Westlake. Když prší, jsem Stark.“ Myslím, že do finální verze Temné půle se ten citát nedostal, ale mně se vždycky líbil (a často se s ním ztotožňuji, jak je teď v módě říkat). Bachman – fiktivní postava, která pro mě nabývala na skutečnosti s každou vydanou knihou, jež nesla jeho jméno – byl dokonalý prototyp spisovatele do deštivých dnů.

Kladní hrdinové většinou vítězí, odvaha většinou přemůže strach, domácí pejsek málokdy dostane vzteklinu: to všechno jsem věděl už v pětadvaceti a vím to i dnes, kdy je mi 25 x 2. Ale vím i něco dalšího: každý máme ve svém nitru místa, kde prší takřka neustále, kde jsou stíny vždycky dlouhé a lesy plné příšer. Je dobré najít v sobě hlas, jímž dokážeme hrůzy těchto míst vyjádřit a alespoň přibližně je popsat, aniž bychom zároveň popírali průzračnost slunečních paprsků, které naplňují tak velkou část našeho každodenního života.

V Kletbě promluvil Bachman poprvé skutečně sám za sebe – byl to jediný z raných bachmanovských románů, který nesl od prvního konceptu jeho jméno místo mého – a připadalo mi vážně nespravedlivé, že když takhle našel svůj vlastní, osobitý hlas, měli by si ho čtenáři plést se mnou. Bral jsem to jako hrozný omyl, protože tehdy už se pro mě Bachman stal jakýmsi idem; říkal věci, které já říkat nemohl, a život tam na tom novohampshirském statku – život nijak zvlášť populárního spisovatele, jehož jméno se v žádném případě nedostane do stupidních žebříčků magazínu Forbes mezi baviče tak bohaté, až to pro ně není zdravé, natož aby ho zvali do televizních pořadů nebo hrál cameo role ve filmech –, kde si v poklidu psal své knihy, mu dával prostor přemýšlet tak, jak jsem já přemýšlet nemohl, a psát tak, jak jsem já nemohl psát. A pak se vynořily ty novinové články s odhalením „Bachman je ve skutečnosti King“ a nenašel se nikdo – dokonce ani já sám –, kdo by se nebožtíka zastal a upozornil na jednu nezanedbatelnou věc: totiž že King byl také ve skutečnosti Bachman, přinejmenším na nějakou dobu.

Nespravedlivé mi to přišlo už tehdy a přijde mi to tak i dnes, ale život vás občas trochu potrápí, s tím se nedá nic dělat. Rozhodl jsem se na čas Bachmana vypustit ze svých myšlenek i ze svého života a podařilo se mi to. Až když jsem potom psal román Beznaděj (samozřejmě jako Stephen King), vstoupil Richard Bachman do mého života znovu.

Pracoval jsem tehdy na jednoúčelovém textovém počítači značky Wang; vypadal jako vizafon ze starých seriálů o Flashi Gordonovi. K němu jsem měl připojenou mnohem modernější laserovou tiskárnu a čas od času, když mě náhodou něco napadlo, jsem si naškrábal nějakou větičku nebo zajímavý titul na lístek papíru a přilepil si ho kouskem lepicí pásky na bok tiskárny. Když jsem se blížil do tří čtvrtin Beznaděje, visel už mezi nimi i papírek se dvěma slovy: STRÁŽCI ZÁKONA. Dostal jsem úžasný nápad na román, který se měl točit kolem hraček, zbraní, televize a předměstí. Nevěděl jsem, jestli ho někdy napíšu – spousta těch „tiskárnových poznámek“ vyšla naprázdno –, ale rozhodně to bylo zajímavé pomyšlení.

Když jsem pak jednoho deštivého dne (dne jako stvořeného pro Richarda Starka) parkoval na cestě u nás před domem, napadla mě další věc. Netuším, odkud se ten nápad vzal; nijak se nevztahoval k žádné z těch prkotin, co se mi zrovna honily hlavou. Nápad spočíval v tom, že vezmu postavy z Beznaděje a vložím je do Strážců zákona. V některých případech, říkal jsem si, by mohly hrát tytéž lidi; jinde by se změnily; ale tak jako tak by dělaly jiné věci a reagovaly by jiným způsobem, protože odlišný příběh by si žádal odlišné jednání. Říkal jsem si, že budou jako členové divadelního souboru, kteří právě hrají ve dvou různých hrách.

Pak jsem dostal ještě zajímavější nápad. Když už bych použil koncepci divadelního souboru na postavy, proč ji nepoužít i na samotnou zápletku – mohl jsem do toho nového prostředí nacpat co nejvíc prvků z Beznaděje a vytvořit jakýsi zrcadlový svět. Už předem mi bylo jasné, že spousta kritiků to označí za zdvojování a eskamotérské kousky… a koneckonců budou mít pravdu. Ale usoudil jsem, že by to mohl být povedený eskamotérský kousek. Možná dokonce prospěšný eskamotérský kousek, který názorně předvede sílu a všestrannost příběhu, jeho nezbedný půvab, jeho ničím neohraničenou schopnost upravovat několik základních prvků do bezpočtu atraktivních variací.

Ty dvě knihy by ovšem nesměly znít úplně stejně a nesměly by znamenat přesně totéž, tak jako se nesmějí podobat dvě hry, jedna od Edwarda Albeeho a druhá od Williama Ingeho, přestože je dva po sobě následující večery uvádí ten samý divadelní soubor. Jak jen bych si stvořil odlišný hlas?

Nejdřív se mi zdálo, že to prostě není v mých silách a že bude nejlepší odložit tenhle nápad do šuplíku úplně na dně mé mysli – do šuplíku označeného ZAJÍMAVÉ, ALE NEUSKUTEČNITELNÉ VÝMYSLY. Pak mi najednou došlo, že odpověď leží celou dobu přede mnou: Strážce zákona přece mohl napsat Richard Bachman. Jeho hlas zněl na první poslech stejně jako ten můj, ale uvnitř byl obrovský rozdíl – stejný rozdíl jako mezi sluncem a deštěm, dá se říct. A jeho pohled na lidi se vždycky lišil od toho mého, byl zároveň zábavnější i chladnokrevnější (výborným příkladem je Bart Dawes ze Srovnáno se zemí, moje nejoblíbenější postava z raných bachmanovek).

Bachman už byl pochopitelně po smrti, sám jsem to oznámil, jenže smrt je pro spisovatele podružný problém – jen se zeptejte Paula Sheldona, který kvůli Annie Wilkesové oživil Misery Chastainovou, nebo Arthura Conana Doylea, který na naléhání fanoušků z celého britského impéria přivedl od Reichenbašských vodopádů Sherlocka Holmese. Já jsem Richarda Bachmana ze záhrobí vlastně ani probouzet nemusel; stačilo objevit v jeho sklepě krabici s odloženými rukopisy, mezi nimiž hned nahoře leželi Strážci zákona. Pak zbývalo jen přepsat knihu, kterou už Bachman napsal.

Tohle přepisování bylo kapku obtížnější… ale zároveň mě úžasně bavilo. Byl to báječný pocit, slyšet zase Bachmanův hlas, a skutečně se stalo, v co jsem doufal: zrodilo se dvouvaječné dvojče knihy, kterou jsem napsal pod svým vlastním jménem (a práce na nich na sebe bezprostředně navazovala, jeden den skončila Kingova kniha a hned ten další začala Bachmanova). Nebyly si o nic bližší, než jsou si King s Bachmanem. Beznaděj je o Bohu; Strážci zákona jsou o televizi. Takže obě sice pojednávají o jakýchsi vyšších silách, ale o silách velice rozdílných.

Být Bachmanem pro mě vždycky hodně znamenovalo, protože jsem v jeho kůži dokázal najít správný hlas a platný úhel pohledu, jež se trochu lišily od mých vlastních. Samo sebou se nelišily úplně; nejsem zas takový schizofrenik, abych něčemu podobnému uvěřil. Ale věřím, že existují triky, pomocí nichž všichni dokážeme trochu změnit úhel pohledu a vnímání – když si oblékneme nové šaty a jinak se učešeme, taky se hned vidíme trochu jinak –, a že tyhle triky mohou být velice užitečné, neboť díky nim nacházíme cesty, jak oživit a osvěžit staré přístupy k životu, jak život sledovat a tvořit umění. Účelem tohoto komentáře v žádném případě není naznačovat, že jsem v Bachmanových knihách dokázal něco výjimečného, a rozhodně ho nepíšu proto, abych se pokoušel jakkoli zvednout jejich uměleckou hodnotu. Ale mám svou práci příliš rád na to, abych ji nechal zbytečně zatuchnout, když to není nutné. Bachman pro mě představoval jeden ze způsobů, jak trochu oživit spisovatelskou rutinu, jak se bránit přílišnému zlenivění a zpohodlnění.

Doufám, že se v těch raných dílech projevuje i jistý vývoj Bachmanovy osobnosti, a doufám, že se v nich podstata té osobnosti úspěšně odráží. Ponurý tón vyprávění, zoufalství, které proniká i skrz smích (vlastně zoufalství, které proniká především skrz smích) – ne, Richard Bachman není člověk, kterým bych toužil být napořád, i kdyby byl ještě naživu… ale bylo příjemné mít tuhle možnost, tohle druhé okno do světa, třebaže trochu polarizované. Přesto při pročítání následujících stránek nejspíš zjistíte, že Dick Bachman má jedno společné s Georgem Starkem, alter egem Thada Beaumonta: není to dvakrát příjemný chlap.

A přemýšlím, jestli se náhodou v té krabici, kterou ovdovělá paní Bachmanová objevila ve sklepě jejich novohampshirského statku, nenacházejí ještě nějaké další rukopisy, třeba těsně před dokončením.

Občas o tom přemýšlím opravdu hodně.

– Stephen King

Lovell, Maine

16. dubna 1996

Pro Jima Bishopa, Burta Hatlena a Teda Holmese.

„Pro mě byl Vesmír jediná pustina bez Života, bez Smyslu, bez Vůle, dokonce bez Nepřátelství; byl jeden obrovský, mrtvý, nezměrný Parostroj, jenž se ve své mrtvé netečnosti valí kupředu, aby mne úd po údu rozdrtil. Ó, širá, bezútěšná, osamělá Golgoto a Mlýne smrti! Proč bylo Žití zapovězeno v těch tak pustých, vědomých dálavách? Proč, jestli není Ďábla; ale kdež, leda by Ďábel byl tvůj Bůh?“

– Thomas Carlyle

„Rád bych všechny Američany povzbudil k tomu, ať co nejčastěji chodí pěšky. Je to nejen zdravé; je to zábava.“

– John F. Kennedy (1962)

„Pumpa nepumpuje

Protože ti vandalové ukradli nám držadlo.“

– Bob Dylan

Část první

NA STARTU

KAPITOLA 1

„Uhodněte naše tajné slovo a vyhrajte sto dolarů.

Georgi, kdo je náš první soutěžící?

Georgi…? Georgi, jsi tam?“

– Groucho Max

Vsaďte krk

To ráno zastavila na střeženém parkovišti stará modrá fordka, která vypadala jako malý, utahaný pes po namáhavém běhu. Jeden z vojáků, mladík bez výrazu, v khaki uniformě a s pistolí na opasku, požádal o modrý průkaz totožnosti. Chlapec na zadním sedadle ho podal dopředu matce. Ta ho podala vojákovi. Voják ho zastrčil do počítačového terminálu, který v tom nehybném venkovském klidu působil nezvykle a cize. Počítač schramstl kartu a na displeji se rozsvítilo:

GARRATY RAYMOND DAVIS

DR 1 POWNAL MAINE

OKRES ANDROSCOGGIN

IČ 49-801-89

OK-OK-OK

Voják stiskl další tlačítko a všechno zmizelo, displej zůstal hladký, zelený a prázdný. Voják jim pokynul, že můžou pokračovat.

„To nám ten průkaz nevrátí?“ zeptala se paní Garratyová. „To nám –“

„Ne, mami,“ odpověděl trpělivě Garraty.

„Hm, to se mi tedy nelíbí,“ prohlásila a zajela na prázdné místo. Tohle říkala už od dvou ráno, kdy se ještě za tmy vydali na cestu. Vlastně ani ne tak říkala, jako spíš kňourala.

„Nech to plavat,“ odpověděl nepřítomně. Plně se věnoval koukání z okna a té vnitřní směsici napětí a strachu. Ještě ani nedoznělo poslední astmatické zasípání motoru, a už byl venku z auta – vysoký, dobře stavěný kluk ve vybledlé vojenské maskáčové bundě proti chladu časného jarního rána.

I jeho matka byla vysoká, ale na rozdíl od něj hubená. Prsa skoro neměla, pouhé knoflíky bradavek. Nejistýma, trochu vyděšenýma očima bloudila sem a tam. Její tvář byla tváří invalidy. Namodralé vlasy měla pod spletí sponek, jež je měly držet na místě, celé rozcuchané. Šaty jí nehezky plandaly na těle, jako by poslední dobou hodně zhubla.

„Rayi,“ zašeptala mu tím spikleneckým hlasem, kterého už se pomalu začínal děsit. „Rayi, poslouchej –“

Sklonil hlavu a předstíral, že si zastrkuje košili do kalhot. Jeden z vojáků jedl z plechovky armádní příděl potravin a četl si u toho komiks. Garraty sledoval, jak voják jí a čte si, a po desetitisící ho napadlo: Je to doopravdy. A tentokrát začalo to pomyšlení konečně nabírat určitou váhu.

„Pořád máš ještě čas si to rozmyslet –“

Napětí se strachem poskočily o stupínek výš. „Ne, na to už čas nemám,“ zarazil ji. „Včera byl poslední termín.“

A dál tím nenáviděným spikleneckým hlasem: „Oni by to pochopili, určitě ano. Major –“

„Major by –“ skočil jí do řeči Garraty a matka sebou trhla. „Dobře víš, co by Major udělal, mami.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Jak je důležité míti Bachmana

Část první