Debra Dean

MADONY Z LENINGRADU

Copyright © 2006 by Debra Dean

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers

Translation © Milena Pellarová, 2019

Original English title: THE MADONNAS OF LENINGRAD

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-155-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-156-6 (mobi)

Pro Cliffa,

mého společníka na cestě

Dnes už vím, že dokud bude žít krása,

dotud potrvá i můj zármutek.

– Alexandr Puškin –

1.

Tudy, prosím. Nacházíme se v prostorách španělského malířství, v jednom ze tří sálů s proskleným stropem, kde vystavujeme nejrozměrnější plátna našich sbírek. Podívejte se vzhůru na obrovskou klenbu s vlysy a pozlacenými arabeskami, která připomíná svatební dort. Světležluté parkety se ve slunci lesknou a stěny jsou vymalované sytou červenou barvou, která napodobuje původní látkové tapety. Každý sál zdobí nádherné vázy, masivní svícny a stoly vyrobené z polodrahokamů pomocí ruské mozaikové techniky.

Tam vlevo vidíte stůl s těžkým bílým ubrusem, u kterého snídají tři venkované. Ten uprostřed zvedá džbán, aby jednomu ze spolustolovníků nalil víno. Všichni jsou zjevně moc spokojení. K jídlu toho nemají mnoho, jenom sardinky, bochníček chleba a granátové jablko, ale úplně jim to stačí. Bochník je z bílé mouky a mohou ho sníst celý najednou. Chlebu z blokády, jehož podstatnou část tvoří piliny, se vůbec nepodobá.

Ostatní obyvatelé muzea dostávají na den jenom tři kousíčky chleba, které velikostí a barvou připomínají oblázky, a někdy si ještě můžou přilepšit zmrzlými bramborami ze zahrady na kraji města. Před blokádou objednal ředitel Orbeli obrovské množství lněného oleje, abychom jím natřeli nástěnné malby, a my si na něm brambory smažíme. Když nám dojdou, děláme si želé z klihu, kterým se slepují rámy.

Muž vpravo se zvednutým palcem je pravděpodobně sám malíř, Diego Rodriguez de Silva y Velázquez. Obraz Snídaně pochází z jeho raného sevillského období a jde o takzvanou bodegón neboli „scénu z krčmy“.

2.

Marina si připadá, jako by žila v dvojrozměrném světě, třeba v knize, a existovala jen na určité stránce. Když se stránka otočí, z dohledu jí zmizí všechno, co bylo na té předchozí.

Stojí před kuchyňským dřezem a v ruce drží hlubokou pánev s vodou, ale nemá ponětí proč. Myje ji? Nebo do ní nalila vodu na vaření? Je to záhada. Sestavit svět jen pomocí fragmentů, které má přímo před sebou, ji někdy stojí obrovskou námahu. Na lince vidí otevřenou plechovku kávy a karton vajec, cítí slabou vůni toastů. Snídaně. Už jedla? Nedokáže si vzpomenout. Má hlad, nebo plný žaludek? Má hlad, rozhodne se nakonec. Před sebou vidí zázrak pěti bílých vajec hnízdících v polystyrenové krabičce a na jazyku se jí rozplývá slaná chuť žloutků. Tak do toho, povzbudí se, jen se najez.

Když její manžel Dmitrij vejde do kuchyně se špinavým nádobím od snídaně, Marina dělá ztracená vejce.

„Co to vaříš?“ zeptá se jí.

Marina zaznamená zaschlou skvrnu od žloutku v misce, kterou Dmitrij drží v ruce. Je to důkaz, že už snídala, nejspíš teprve před deseti minutami.

„Ještě mám hlad.“ Ve skutečnosti ji už přešel, ale řekne to stejně.

Dmitrij položí nádobí, vezme jí pánev z ruky a postaví ji na linku. Suchými rty jí přejede po šíji a odvede ji z kuchyně.

„Svatba,“ připomene jí. „Musíme se obléct. Jelena volala z hotelu, že už jede.“

„Ona je tady?“

„Přijela včera pozdě v noci, pamatuješ?“

Marina si nevybavuje, že dceru viděla, a je si jistá, že by na to nemohla zapomenout.

„Kde je?“

„Noc strávila na letišti. Její let se zpozdil.“

„Přijela na svatbu?“

„Ano.“

Tenhle víkend se slaví v rodině svatba, ale Marina neví, kdo se žení nebo vdává. Dmitrij tvrdí, že už se s těmi lidmi setkala, a ona mu věří, ale…

„A kdo se vdává?“ zeptá se.

„Katie, Andrejova dcera. Za Coopera.“

Katie je Marinina vnučka, ale kdo je Cooper? To jméno by snad nezapomněla, nebo ano?

„Seznámili jsme se s ním o Vánocích,“ poznamená Dmitrij. „A pak jsme se ještě setkali před několika týdny u Andreje a Naureen. Je hodně vysoký.“ Čeká, až se na Marinině tváři objeví poznání, ale nedočká se. „Měla jsi na sobě ty modré šaty s kytičkami a k večeři nám dali lososa,“ připomene jí.

Pořád nic. Marina v jeho očích zpozoruje stín zoufalství. Někdy jen z toho pohledu pozná, že je něco špatně. Začne se šaty. Jsou modré a mají květinový vzor. Jako na zavolanou se jí objeví před očima. Koupila si je v Primarku.

„Mají nařasený límeček,“ oznámí vítězoslavně.

„O čem to mluvíš?“ Dmitrij svraští obočí.

„O těch šatech. Jsou na nich květy šeříků.“ Marina si zřetelně vybavuje odstín látky. Má stejně jasnou barvu červenčích vajec jako šál, který si přidržuje kolem ramen dáma na obraze Portrét vévodkyně z Beaufortu od Thomase Gainsborougha. Zrovna tohle plátno při evakuaci balila. Pamatuje si, že ho pomáhala vyndat ze zlaceného rámu a z napínacích lišt.

Ať už jí mozek požírá, co chce, polyká to jenom čerstvější vzpomínky, které se jí ještě nestačily uložit do paměti, kdežto vzdálenější minulost nechává nedotčenou. To, co před více než šedesáti lety prožila v Leningradě, zůstává živé a má to barvu, tvar i vůni, jako by se to stalo dneska.

V Ermitáži balí obrazovou galerii. Už je po půlnoci, ale pořád ještě je vidět bez elektrického světla. Je konec června 1941 a takhle daleko na severu se slunce sotva dotýká horizontu. Říká se tomu bílé noci. Marina je strašlivě vyčerpaná a oči ji svědí od prachu z pilin a lisované vaty. Stejně jako všichni ostatní má před sebou spoustu práce a už celé dny se nepřevlékla a nevyspala. Každých osmnáct až dvacet hodin vklouzne na jeden z vojenských kavalců ve vedlejší místnosti a na chvíli upadne do nevědomí. Spánek se tomu říkat nedá. Je to, jako když zhasne světlo a člověk na pár chvil zmizí. Za hodinu nebo dvě se znovu záhadně rozsvítí, Marina jako robot vstane a vrátí se k práci.

Navzdory vysoké vlhkosti vzduchu jsou všechna okna i dveře otevřené. Letadla bzučí a hučí, ale když nějaké přeletí přímo nad Ermitáží, Mariny se to už netkne. V průběhu několika dní a nocí se letadla stala nedílnou součástí podivného snu, který teď žije, a už si na něj zvykla. Německo zaútočilo bez varování v sobotu ráno. Nikdo, zřejmě ani Stalin, to nečekal. Nikdo kromě ředitele Ermitáže Orbeliho. Jak jinak si lze vysvětlit podrobný evakuační plán, s nímž vyrukoval hned potom, co invazi oznámil rozhlas? Na dlouhých seznamech, které zaměstnancům předložil, měl každý obraz, každá socha, téměř každý artefakt, který muzeum vlastnilo, inventární číslo a rozměry. Ještě víc všechny překvapilo, že ve sklepě ležely dřevěné bedny s odpovídajícími čísly napsanými na víku, kilometry balicího papíru, hory vaty a pilin i válce na srolování obrazů. To všechno bylo jako zázrakem připravené k okamžitému použití.

Marina s Tamarou, další průvodkyní v muzeu, vyndávají Gainsboroughův obraz z rámu. Ani jedna ho nemá moc ráda. Zachycuje zhýčkanou dámu s napudrovanými, vysoko vyčesanými a nakroucenými vlasy, na nichž sedí směšný klobouček s pérem. Když se Marina chystá položit plátno mezi archy voskovaného papíru, napadne ji, že bez rámu vypadá ta žena jako nahá. Pravou rukou si tiskne k ňadru modrý šál a upřeně zírá kamsi za diváka, jako by ji něco překvapilo. Marině vždycky připadaly její oči prázdné, ale najednou se jí zdají smutné a smířené, jako by ta příslušnice dávno zaniklé vládnoucí třídy před sebou viděla, jaký ji čeká osud.

„Vypadá, jako by hleděla do budoucnosti,“ řekne Tamaře.

„Hm? O kom mluvíš?“ Dmitrij se zničehonic ocitl u okna v ložnici, drží před sebou modré šaty a ohmatává límeček.

„O dámě v modrém. To je obraz od Gainsborougha.“

„Měli bychom se rychle obléct. Jelena tady bude každou chvilku.“

„Kam pojedeme?“

„Na Katiinu svatbu.“

„Aha, samozřejmě.“ Marina se od Dmitrije odvrátí a začne se přehrabovat v krabičce na šperky. Čeká ji svatba, takže by se měla pořádně vyšňořit. Vezme si matčiny… ty věci, co visí z uší. V duchu je vidí úplně jasně, ale nedokáže z paměti vylovit jejich název. Ostatně ani ty šperky nemůže najít. Mohla by se Dmitrije zeptat, kam se poděly, ale nejdřív je potřebuje pojmenovat. Matčiny… co? Jsou z filigránového zlata a zdobené rubíny. Marina ví, jak vypadají, ale tu představu v angličtině ani v ruštině nedoprovází příslušné slovo.

Není hloupá a ví, co se s ní děje. Něco jí krade vzpomínky. Dostala chřipku (loni v zimě nebo snad předloni?) a málem umřela. Vždycky se pyšnila tím, že nikdy není nemocná, navíc přežila hladomor, ale tehdy při té chřipce byla tak slabá, že se neudržela na nohou. Dmitrij ji našel u postele zhroucenou na podlaze. Z paměti jí vymizelo několik dní, někam se propadl skoro celý týden, a mezi živé se vrátila jiná.

Takhle si tu změnu vysvětluje ona, ale existuje ještě jedno vysvětlení. Když Dmitrij objevil v troubě její peněženku, vzal ji k lékaři, a ten jí položil spoustu otázek. Bylo to podobné jako při zkouškách na akademii výtvarných umění, kdy ji bombardoval dotazy jeden profesor po druhém. Jmenujte význačné malíře florentské školy a několik jejich prací včetně data a místa vzniku. Jaké je dneska datum? Jaký je technický postup při vytváření fresek a které materiály se k tomu používají? Vyjmenuji tři slova a chci, abyste je po mně zopakovala: ulice, banán, kladivo. Určete, které z následujících obrazů se nacházejí ve stálých sbírkách Leningradského státního muzea a které můžeme najít v moskevském Státním muzeu výtvarných umění. Počítejte po sedmi od sta do jedné. Můžete mi zopakovat názvy těch tří věcí, které jsem vám před chviličkou řekl?

Zkoušky složila na výbornou, ale doktor s ní moc spokojený nebyl, i když se choval laskavě. Vysvětlil jí, že už je stará a její potíže patří ke smutným, ale poměrně obvyklým změnám, které s věkem přicházejí. Dal jí několik osvětových příruček, předepsal jí léky a Dmitrijovi řekl, aby na ni dával dobrý pozor a neztrácel trpělivost.

Protože Marina někdy zapomene vypnout plyn, používá sporák pouze v Dmitrijově přítomnosti a jedině tehdy, když chce připravit čaj. I jídla, která umí se zavřenýma očima, zkazila už tolikrát – buď nepřidala nezbytnou ingredienci, nebo naopak přihodila nějakou navíc –, že teď vaří jen velmi zřídka. Dmitrij převzal většinu domácích prací a už se nejenom stará o jídlo, ale taky nakupuje a pere. Kromě toho k nim chodí dívka na úklid, a to Marinu nesmírně trápí. Pořád jí nabízí čaj a chce jí pomáhat, ale dívka trvá na tom, že ji najali, aby Marina mohla odpočívat. „Dejte si prostě nohy nahoru a užívejte si,“ naléhá. „To bych na vašem místě udělala já.“ Marina jí vysvětluje, že by nikdo neměl lenošit a dívat se, jak za něj ostatní pracují, ale jako by mluvila do dubu. Nakonec se dohodnou na kompromisu a děvče jí dovolí utírat prach.

Dmitrij jí na postel rozložil oblečení: kalhoty, blůzu a svetr.

Marina ho nechce kritizovat, ale je si jistá, že je to oblečení příliš neformální. Pro to, co se k jaké příležitosti hodí, Dmitrij prostě nemá cit. Kdyby bylo na něm, klidně by si k hnědým kalhotám vzal červenou kostkovanou košili a černé polobotky. Marina nikdy nezašla tak daleko, aby mu šatstvo vybírala, ale vždycky mu nenápadně podstrčí jinou kravatu nebo mu řekne, že se jí moc líbí v určité košili.

„Neměla bych si vzít šaty?“ zeptá se.

„Jestli chceš, ale podle mého to v kalhotách bude pohodlnější. Máme před sebou dlouhou cestu.“

„A pak se na svatbu převlékneme?“

„Koná se až zítra. Dneska pojedeme na ostrov a u večeře se seznámíme s Cooperovou rodinou.“

„Aha.“ Marina vůbec nechápe, o čem manžel mluví, ale zatím to nechá být.

„Tak pojď, miláčku, zvedni ruce.“ Marina poslechne a Dmitrij jí přetáhne přes hlavu noční košili. Když se jí zase vynoří hlava, v zrcadle na dveřích skříně uvidí nahé tělo. Pohled na tu starou scvrklou chcíplotinu s ní otřese. Většinou se na sebe nedívá, a když už to udělá, zrcadlo jí vždycky vrátí obličej, který je jí sice matně povědomý, ale určitě jí nepatří. Tělo se skvrnitou, bledou a skoro průsvitnou kůži, která visí z paží a kolen, s povislými prázdnými ňadry a vystouplým břichem však dobře zná. Takhle vypadalo první zimu za blokády. Ano, skoro takhle. Nějaké rozdíly tady samozřejmě jsou, je například měkčí a netrčí z něj ostré kosti, ale je jí stejně cizí jako tenkrát. Taky se jí úporně vzpírá a odolává její vůli se stejnou vytrvalostí, jako by patřilo někomu jinému.

Pomaličku strčí nohy do kalhotek, které jí Dmitrij podrží u nohou. Když jí navlékne podprsenku, Marina si zvedne jedno ňadro, pak druhé a vloží je do košíčku. Vzápětí ucítí, jak jí Dmitrijovy artritické prsty neobratně zapínají háčky na zádech.

Napadne ji, že je pravděpodobně stejně stará jako Aňa, jedna z bábušek v Ermitáži. Pracovala tam spousta stařenek, většinou jako hlídačky. Sedávaly v sálech, hlídaly obrazy a upozorňovaly návštěvníky, že se žádných exponátů nesmějí dotýkat. Aňa byla stará jako metuzalém. Pamatovala si den, kdy byl zavražděn Alexandr II., a vyprávěla fantastické historky o večírcích, které carevna pořádala v Zimním paláci. Byla pozůstatkem kapitalistického světa, který Marině připadal stejně vzdálený jako starověké Řecko. Když o tom dnes uvažuje, uvědomí si, že ten svět existoval jen asi třicet až čtyřicet let před jejím narozením, takže vlastně docela nedávno.

„Kdy zabili Alexandra II.?“

„Panebože… já nevím.“ Marina v manželově hlasu zaznamená záblesk podráždění. Pořád ještě se potýká s její podprsenkou. Ona se musí snažit zůstat v přítomnosti.

„Všechny háčky zapínat nemusíš,“ uklidní Dmitrije.

„Už to skoro mám.“ Tvář má schovanou za jejími zády, takže Marina nevidí, jak se tváří, ale stejně to dobře ví. Když se snaží na něco soustředit, hryže si spodní ret.

„Co si dáme k obědu?“ zeptá se Marina vesele.

„Teď nás Elena vyzvedne a pojedeme do Anacortes. Najíme se nejspíš na trajektu.“

„Ano, já vím,“ zalže Marina. „Ale mohli bychom si udělat na cestu nějaké sendviče.“

Dmitrij jí vítězoslavně narovná ramínko, vstane a objeví se v zrcadle za ní. Také on se proměnil. Hezkého mladíka vystřídal bělovlasý stařec, kterému jako by se roztekla tvář. Pod očima má váčky podobné kalužím, z kdysi pevných čelistí mu visí záhyby a uši má dlouhé jako lovecký pes.

„Tak, co přijde na řadu teď? Vršek. Zvedněte ruce, madam.“ Marina znovu poslechne a ruce jí zmizí pod látkou.

3.

Nacházíme se v sále francouzského malířství. Ta místnost je tak něžná, že se až člověk bojí nadechnout. Stěny vymalované několika odstíny bílé se zvedají k novoklasické klenbě a pod ní vidíme intarzovanou podlahu s jemnými opakujícími se ornamenty. Tam před dlouhou stěnou stojí mladá dívka v krásných šatech z těžkého saténu. Ve stínu napůl schovaný za pootevřenými dveřmi je její milenec a líbá ji na tvář. Dívka o nás neví, ale má se na pozoru jako laň a pozorně naslouchá, jestli se neobjeví ženy, které sedí ve vedlejší místnosti. Dlouhým ladným trupem a nataženou rukou, v níž svírá záhyby dlouhého průsvitného šálu, se od milence odklání, jako by byla připravená okamžitě prchnout.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

1.

2.