Věnováno Kurtovi

a jako vzpomínka na

Gustava

Tini

Edith

Hertu

Fritze

Svědek se přiměl svědčit.

Kvůli mladým dneška, kvůli dětem, jež se narodí zítra.

Nechce, aby se jeho minulost stala jejich budoucností.

Elie Wiesel, Noc

Předmluva

Toto je pravdivý příběh. Každá postava v něm, každá událost, zvrat i zdánlivě neuvěřitelná náhoda vychází z historických zdrojů. Leckdo by byl raději, kdyby pravdivý nebyl, kdyby se nikdy nestal – tak strašlivé a bolestné jsou některé jeho události. Jenže se to všechno stalo a ti, kteří dosud žijí, si to stále pamatují.

Existuje mnoho příběhů o holokaustu, ale tenhle je jiný. Vyprávění o Gustavu a Fritzovi Kleinmannových, o otci se synem, obsahuje prvky všech ostatních příběhů, přitom se jim jen sotva podobá. Jen velice málo Židů zažilo nacistické koncentrační tábory od první vlny masového zatýkání ve 30. letech přes Konečné řešení až po osvobození. Žádní, alespoň pokud vím, neprošli celým tím peklem společně, otec se synem, od počátku do konce, od života za nacistické okupace, přes Buchenwald, přes Osvětim a odboj vězňů vůči SS až po pochody smrti a pak přes Mauthausen, Mittelbau-Doru, Bergen-Belsen – aby se nakonec vrátili živí domů. Určitě ne nikdo, kdo by po sobě zanechal písemné vzpomínky. Ano, měli štěstí i odvahu, ale to, co ve finále udrželo Gustava s Fritzem naživu, byla láska a oddanost jednoho k druhému.

„Chlapec je mou největší radostí,“ napsal si Gustav do tajně vedeného deníku v Buchenwaldu. „Vzájemně si dodáváme sílu. Jsme jako jeden, nerozlučitelní.“ Toto pouto prošlo nejtěžší zkouškou o rok později, kdy Gustava zařadili do transportu do Osvětimi – což se rovnalo téměř jistému rozsudku smrti – a Fritz se rozhodl nedbat vlastního bezpečí, jen aby ho mohl doprovodit.

Přivádím ten příběh k životu celým svým srdcem. Působí jako román. Jsem zrovna tak vypravěč jako historik, přesto jsem si nepotřeboval nic vymýšlet ani přikrášlovat, dokonce i útržky rozhovorů jsou citovány či rekonstruovány z primárních zdrojů. Základem se stal deník z koncentračního tábora, který sepsal Gustav Kleinmann v rozmezí října 1939 až července 1945, doplněný pamětmi a rozhovory s Fritzem z roku 1997. Ani jeden z těchto zdrojů se nečte snadno, jak po emocionální, tak po literární stránce – deník, psaný za extrémních okolností, je kusý a nezřídka obsahuje tajuplné narážky na věci běžnému čtenáři nesrozumitelné (dokonce i historici, zabývající se holokaustem, museli kvůli interpretaci některých částí nahlížet do sborníků a encyklopedií). Gustav ho nepsal proto, aby zaznamenával to, co se stalo, ale proto, aby si uchoval zdravý rozum; on sám těm narážkám tehdy rozuměl. Zveřejněný deník přináší bohatý a otřesný vhled do života za holokaustu, týden po týdnu, měsíc po měsíci, rok za rokem. A co je na něm nejúžasnější, ukazuje Gustavovu nezdolnou sílu a optimistického ducha: „…každý den si odříkám modlitbu,“ napsal v průběhu šestého roku uvěznění: „Nezoufej. Zatni zuby – vrazi z SS tě nesmí porazit.“

Další osobní detaily vzešly z rozhovorů s přeživšími členy rodiny. Příběh jako celek – od života ve Vídni 30. let 20. století po fungování táborů a tehdejšího personálu – byl doplněn rozsáhlým dokumentárním bádáním: svědectvím přeživších, záznamy z táborů a dalšími oficiálními dokumenty, které potvrdily pravdivost příběhu krůček za krůčkem, bez ohledu na to, jak neobyčejný či neuvěřitelný je.

Jeremy Dronfield, červen 2018

Úvodní slovo Kurta Kleinmanna

Od děsivých dní, popisovaných v této knize, uplynulo již více než sedmdesát let. Příběh naší rodiny o přežití, zmařených životech a záchraně se dotýká všech, kteří v té době zažili uvěznění nebo ztrátu příbuzných, či měli to štěstí a nacistickému režimu unikli. Vypovídá o všech, kdo v oněch časech trpěli, a proto na něj nesmíme nikdy zapomenout.

Zážitky mého otce a bratra během šesti let v pěti různých koncentračních táborech jsou živoucím svědectvím o realitě holokaustu. Jejich bojovného ducha, pouto mezi otcem a synem, jejich odvahu i štěstí může z dnes žijících lidí jen sotvakdo pochopit, přesto je po celou dobu jejich utrpení udržely naživu.

Moje matka vycítila nebezpečí, v němž jsme se ocitli, ihned poté, co Hitler anektoval Rakousko. V roce 1939 podporovala mou nejstarší sestru a pomáhala jí při útěku do Anglie. Já sám jsem žil pod nacistickou nadvládou ve Vídni tři roky, dokud se matce nepodařilo zajistit mi v únoru 1941 cestu do Spojených států. Nejen že mi to zachránilo život, přivedlo mě to navíc do náručí milující rodiny, která se ke mně chovala, jako bych byl její vlastní. Má druhá sestra takové štěstí neměla. Jak ona, tak má matka byly nakonec zatčeny a deportovány s tisícovkami dalších Židů do tábora smrti poblíž Minsku. Celá desetiletí jsem věděl, že je tam zabili, dokonce jsem to vzdálené místo, kde k tomu došlo, navštívil, ale když jsem si v této knize přečetl, jak k tomu přesně došlo, hluboce to mnou otřáslo, vlastně mě to zničilo.

To, jak můj otec a bratr své utrpení nakonec přežili, je v této knize dopodrobna vylíčeno. Znovu jsem se s nimi setkal, když jsem v roce 1953 narukoval do armády a patnáct let po odchodu jsem se vrátil do Vídně. V následujících letech se mnou Vídeň navštívili i má žena Diane s našimi syny, kteří tak mohli poznat svého dědečka a strýce. Ten blízký rodinný vztah přežil odloučení i holokaust a od té doby trval i nadále. Přestože jsem netrpěl žádným traumatem či nevraživostí vůči Vídni či Rakousku, neznamená to, že dokážu Rakousku jeho minulost odpustit či na ni zapomenout. V roce 1966 otec s macechou navštívili mě a mou sestru ve Spojených státech. Kromě toho, že jsme jim ukázali krásy naší nové vlasti, dostali také příležitost setkat se s mou pěstounskou rodinou v Massachusetts. Toto vítané a radostné setkání tak svedlo dohromady mé blízké, zodpovědné za mou existenci i přežití.

Chlapec, který následoval svého otce do Osvětimi je citlivým, barvitým, leč dojemným a kvalitně podloženým příběhem mé rodiny. Jen stěží dokážu vyjádřit svou vděčnost Jeremymu Dronfieldovi za to, že ho poskládal a napsal tuto knihu. Je napsaná krásně, doplňuje střípky vzpomínek mých i mé sestry zážitky našeho otce a bratra z koncentračních táborů. Jsem vděčný a rád, že se příběhu mé rodiny o holokaustu dostane pozornosti veřejnosti, a neupadne tak v zapomnění.

Kurt Kleinmann, srpen 2018

Úvod

Rakousko, leden 1945

Fritz Kleinmann sebou s pohybem vlaku trhl. Křečovitě se třásl v mrazivé vichřici, zuřící za postranicemi otevřeného nákladního vagonu. Jeho otec podřimoval vedle něho, schoulený, vyčerpaný. Kolem nich seděly nezřetelné postavy a měsíční záře se odrážela od světlých pruhů jejich stejnokrojů a vystouplých kostí v jejich obličejích. Nastal čas, aby se Fritz pokusil o útěk, brzy už bude příliš pozdě.

Od chvíle, kdy opustili Osvětim, uplynulo osm dnů. Prvních šedesát kilometrů šli pěšky, esesáci hnali tisíce vězňů sněhem na západ, pryč od postupující Rudé armády. Z chvostu zástupu se ozývaly občasné výstřely, jak byli ti, kteří nestačili, vražděni. Nikdo se neohlížel.

Pak je naložili do vlaků, vypravovaných do táborů hlouběji na území Říše. Fritzovi se s otcem podařilo zůstat spolu, tak jako vždycky. Jejich transport mířil do Mauthausenu v Rakousku, kde měli esesáci za úkol vysát z vězňů při práci poslední zbytky energie a pak je zlikvidovat. V každém otevřeném vagonu bez střechy se tísnilo sto čtyřicet mužů – na začátku museli stát, ale jak dny ubíhaly a mráz si vybíral své oběti, mohli si postupně sednout. Mrtvé vršili na jednu stranu vagonu a jejich oblečení používali k zahřátí živých.

Přestože se nacházeli na pokraji smrti, měli tito vězni štěstí, stále mohli pracovat – většina jejich bratrů a sester, manželek, matek a dětí byla buď zavražděna, nebo donucena pochodovat na západ, kde umírali po celých zástupech.

Když tahle noční můra před sedmi lety začala, byl Fritz ještě chlapec. V nacistických táborech dorostl v muže, učil se, dospíval, odolával tlaku na ztrátu naděje. Na tenhle den čekal a připravoval se na něj. Pod táborovými stejnokroji měl on i jeho tatínek civilní oblečení, které Fritz sehnal díky přátelům v osvětimském odboji.

Vlak zastavil ve Vídni, ve městě, které jim bylo kdysi domovem, pak zamířil na západ a teď už se nacházeli jen patnáct kilometrů od cíle. Byli zpátky ve své vlasti, a pokud se jim podaří uprchnout, mohou se vydávat za místní dělníky.

Fritz tu chvíli odkládal, bál se o svého otce. Třiapadesátiletý Gustav byl na pokraji sil – byl to vlastně zázrak, že stále ještě žil. Teď, když bylo třeba, neměl dost energie, aby se pokusil o útěk. Veškeré síly už ztratil. Nemohl ale upřít svému synovi šanci žít. Po tolika letech, kdy pomáhali jeden druhému přežít, by bylo nesmírně bolestivé se rozloučit, přesto přesvědčoval Fritze, aby utekl sám. Fritz ho prosil, aby šel s ním, ale nepomáhalo to: „Bůh tě opatruj,“ řekl mu otec. „Já nemůžu jít, jsem příliš slabý.“

Pokud se Fritz nepokusí o útěk co nejrychleji, bude příliš pozdě. Postavil se a vysvlékl se z nenáviděného stejnokroje, pak objal svého tatínka, políbil ho a s jeho pomocí se vyškrábal přes kluzkou postranici vagonu.

Plná síla větru třicetistupňového mrazu ho tvrdě zasáhla. S obavami pohlížel směrem ke krytým vagonům obsazeným esesáckými strážnými. Měsíc jasně svítil – jen dva dny od úplňku –, zářil vysoko na obloze a vrhal přízračnou záři na zasněženou krajinu, ve které by byl každý pohybující se obrys jasně viditelný.[1]1 Vlak se valil maximální rychlostí. Fritz posbíral veškerou odvahu a s vírou v dobrý konec se přehoupl do noci a bičujícího, mrazivého větru.

1 Informace o fázi měsíce z http://www.timeanddate.com/moon/austria/amstetten?month=1&year=1945

ČÁST I

Vídeň

O sedm let dříve…

1.

„Když z nože stéká židovská krev…“

אבא

Štíhlé prsty Gustava Kleinmanna hnaly látku pod hlavici šicího stroje; jehla rachotila a jako kulomet proháněla nit skrz materiál v dlouhé, dokonalé křivce. Vedle pracovního stolu stálo křeslo, pro které byla látka určena, kostra z bukového dřeva s napjatou sítí výpletu a výplně z koňských žíní. Když Gustav díl sešil, napnul ho přes područku; jeho maličké kladívko zatloukalo hřebíky – jednoduché připínáčky na vnitřní straně, ozdobné cvoky s kulatou mosaznou hlavičkou zvenku, vyrovnané těsně jako řada vojenských přileb; vplouvaly dovnitř s pravidelným tap-taptap.

Byla to dobrá práce. Ne vždy měli všeho dostatek, život někdy dokázal chlapa středního věku s manželkou a čtyřmi dětmi docela potrápit. Gustav byl nadaný řemeslník, ale ne tak šikovný obchodník, přesto se vždycky protloukl. Narodil se na malé vsi u jezera v historickém Haličském království[2], součásti rakousko-uherské říše, do Vídně přišel v patnácti letech, aby se vyučil čalouníkem, a nakonec se v ní usadil. Na jaře roku, kdy dovršil jedenadvacet let, byl odveden do armády a bojoval v první světové válce, v níž byl dvakrát zraněn a obdržel vyznamenání za chrabrost. Po válce se vrátil do Vídně ke své skromné živnosti. Nakonec se vypracoval až na mistra. Během války se oženil se svou dívkou Tini a společně vychovali čtyři krásné a šťastné děti. A takový byl i Gustav: skromný, tvrdě pracující, a přestože ne vždycky beze zbytku spokojený, většinu času spíše veselý.

Gustavovy myšlenky přerušilo hřmění letadel, nabývalo a ztrácelo na hlasitosti, jako by kroužila nad městem. Zvědavý Gustav odložil nářadí a vyšel ven na ulici.

Im Werd byla rušná tepna, plná klopotu a rachotu koňmi tažených kočárů a skřípajících vozů, vzduch byl prosycený odérem lidí, spalin a koňského hnoje. Gustavovi se na kratičkou chvíli zazdálo, že sněží – v březnu! –, ale byla to jen vánice papírů, snášejících se z oblohy a usazujících se na kočičích hlavách a stáncích trhovců na náměstí Karmelitermarkt. Jeden zvedl.

LIDÉ RAKOUSKA!

Poprvé v dějinách naší otčiny vyžaduje vedení státu otevřený projev oddanosti naší domovině…31

Propaganda před nedělním hlasováním. Mluvila o něm celá země a celý svět se díval. Pro každého muže, ženu i dítě v Rakousku šlo o velkou událost, ale pro Gustava jako Žida mělo nadcházející hlasování tu nejvyšší důležitost – národ měl rozhodnout o tom, jestli Rakousko zůstane nezávislé na německé tyranii.

Nacistické Německo na svého souseda hladově zahlíželo přes hranici už pět let. Adolf Hitler, rodilý Rakušan, byl posedlý myšlenkou připojení své rodné vlasti k německé Říši. Přestože i v Rakousku žili místní nacisté, dychtiví po myšlence unie, většina Rakušanů nesouhlasila. Kancléř Kurt Schuschnigg čelil neustálému tlaku na to, aby přidělil křesla ve své vládě členům nacistické strany, Hitler hrozil neblahými důsledky v případě, že tak neučiní – Schuschnigg měl být sesazen a nahrazen nacistickou loutkou, následovat měla unifikace a nakonec by Německo Rakousko spolklo. Takové vyhlídky naplňovaly 183 tisíc rakouských Židů hrůzou.42

Svět na to všechno pohlížel s velkým zájmem. V zoufalé snaze na poslední chvíli zvrátit chod věcí vyhlásil Schuschnigg referendum, v němž měli Rakušané sami rozhodnout o tom, jestli si chtějí udržet nezávislost. To byl odvážný krok; Schuschniggův předchůdce byl zavražděn při nezdařeném nacistickém puči a Hitler byl teď připraven udělat úplně cokoli, aby nadcházejícímu hlasování zabránil. Datum bylo stanoveno na neděli 13. března 1938.

Hesla nacionalistů („Ano nezávislosti!“) se skvěla a vyjímala na všech zdech a chodnících. A dnes, dva dny před hlasováním, pršela na Vídeň Schuschniggova propaganda. Gustav se ještě jednou podíval na leták.

…Za svobodné a germánské, nezávislé a sociální, křesťanské a jednotné Rakousko! Za mír a práci a rovná práva všem, již vyznávají věrnost lidu otčiny.

…Svět spatří naši vůli žít: a proto, lide rakouský, povstaň jako jeden muž a hlasuj ANO![5]3

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST I

1.

ČÁST II

ČÁST III

ČÁST IV