BRNO 2019

Vydáno ve spolupráci s Folio Literary Management, LLC.

Copyright © Bright White Light, LLC., 2008

Translation © Ina Leckie, 2008, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2008, 2019

ISBN 978-80-7565-583-7

Pro Muggse

„Silou své vůle, odhodlání,

instinktu a také zkušenosti

dokáže člověk vzlétnout velmi vysoko.“

Ayrton Senna

1

Jediné, co mám k dispozici, jsou gesta; a ta někdy musím dělat opravdu velkoryse. A když někdy překročím hranici a chovám se až melodramaticky, dělám to proto, abych mohl komunikovat jasně a efektivně. Aby mi rozuměli bez kladení otázek. Nemám k dispozici slova, protože k svému velkému zklamání jsem obdařený příliš dlouhým, plochým a volným jazykem, který je dost nešikovný i při pouhé manipulaci s potravou, a ještě beznadějnější je to s ním při vytváření propracovaných, složitých, víceslabičných zvuků, které by se daly skládat do ucelených vět. A právě proto tu teď čekám na Dennyho, až se vrátí domů — měl by tu už každou chvíli být — a ležím přitom na studené dlažbě kuchyně, v loužičce své vlastní moči.

Jsem starý. A mohl bych stárnout ještě mnohem víc, jenže já se toho nechci dočkat. Nacpaný léky proti bolesti a steroidy proti otokům kloubů. S očima zamlženýma zákalem. Ve spíži plno pytlíků s měkkými granulemi pro přestárlé. Denny by mi jistojistě opatřil takový ten vozíček, jaký jsem už viděl na ulici, který podpírá zadní část těla, takže pes může tahat zadek na kolečkách, když mu už všechno selhává. Je to ponižující a degradující. Nevím, jestli je to horší než namaškařit psa za vánočního sobíka, ale rozhodně se to tomu podobá. I když on by to samozřejmě udělal z lásky ke mně. Jsem si jistý, že by mě udržoval naživu, jak dlouho by to jen šlo, a mně by tělo pomalu chátralo, rozpadalo se a mizelo, až by ze mě nakonec nezbylo nic než mozek vznášející se ve sklenici s nějakou čirou tekutinou, na hladině by plavaly moje oči a všemožné káblíky a hadičky by ty zbytky zásobovaly. Jenže já nechci, aby mě takhle drželi při životě. Já totiž vím, co přijde potom. Už jsem to viděl v televizi. Byl to dokument o Mongolsku, představte si. Byl to nejlepší televizní pořad, jaký jsem kdy viděl, samozřejmě kromě Velké ceny Evropy 1993, což byl nejlepší závod všech dob, ve kterém Ayrton Senna prokázal, že je král deště. Po Grand Prix 1993 byl nejlepší televizní pořad právě tenhle dokument, který mi všechno vysvětlil, všechno ujasnil, vyjevil mi celou pravdu: když pes dojde na konec svého života, jeho další vtělení bude lidské.

Vždycky jsem si připadal skoro jako člověk. Odjakživa jsem věděl, že se v něčem od ostatních psů liším. Jistě, jsem nacpaný do psího těla, ale to je jen schránka. Důležité je to, co je uvnitř. Duše. A já mám velice lidskou duši.

Jsem teď připravený stát se člověkem, i když vím, že tím ztratím všechno, čím jsem byl. Všechny vzpomínky, všechny zážitky. Rád bych si je vzal s sebou do příštího života — vždyť je toho tolik, co jsem se Swiftovými prožil — ale o tom nerozhoduji já. Nemůžu dělat nic než se jen ze všech sil snažit rozvzpomenout. Snažit se vtisknout si to, co znám, hluboko do duše, do té věci, co nemá žádný povrch ani strany, ani stránky, prostě nemá žádnou podobu. Musím si to odnést tak hluboko v kapsách své existence, že až otevřu oči a podívám se na svoje nové ruce s palci, které se umějí s ostatními prsty pevně stisknout proti sobě, budu už znát. Budu už vědět.

Dveře se otevírají a já slyším jeho známé pokřikování.

„Hej, Zo!“ Většinou neodolám a potlačím bolest, zvednu se na všechny čtyři, vrtím ocasem, plancám jazykem a zabořím mu čumák do klína. Stojí mě teď skoro lidské úsilí, abych se v této situaci ovládl, ale daří se mi to. Vydržím. Nevstávám. Hraju to.

„Enzo?“

Slyším jeho kroky i znepokojení v hlase. Už mě našel a hledí na mě. Zvedám hlavu, ochable kývám ocasem, takže jím klepu o podlahu. Hraju svou roli.

On jen zavrtěl hlavou a prohrábl si rukou vlasy. Pokládá na stůl igelitku s večeří, kterou si donesl z obchodu. Cítím z ní grilované kuře. Dnes bude mít kuře s ledovým salátem.

„Ach Enzo,“ říká.

Shýbne se ke mně, dřepne si, hladí mě po hlavě, jak to dělá vždycky, podél záhybů kůže za ušima, a já zvedám hlavu a olizuju mu předloktí.

„Copak je ti, pejsánku?“ ptá se.

Tohle gesta nevysvětlí.

„Můžeš vstát?“

Zkouším to a padám zpátky. A srdce mi zděšeně poskakuje, protože mi to opravdu nejde. Zachvacuje mě panika. Myslel jsem si, že to jen tak hraju, ale já se vážně nemůžu zvednout. A sakra. Jak život napodobuje umění!

„Jenom klid, pejsánku,“ říká mi Denny a přikládá mi dlaň na hruď, aby mě uklidnil. „Já ti pomůžu.“

Lehce mě zvedá, bere mě do náručí a já z něj cítím celý jeho dnešní den. Větřím všechno, co dnes dělal. Jeho práci v autoservisu, kde stojí celý den za pultem a snaží se přátelsky vyjít se zákazníky, kteří na něj někdy hulákají, protože jejich bavoráky nešlapou tak, jak by měly, a opravy jsou hrozně drahé a oni se z toho můžou zbláznit, takže mají potřebu na někoho hulákat. Cítím jeho oběd. Šel zase do své oblíbené indické jídelny. Mají tam porce, jak velké chcete. Je to levné a on si s sebou někdy bere plastovou dózu a dá si porci kuřecího tandoori a žluté rýže navíc, takže ji pak má ještě k večeři. A cítím z něj pivo. Někde se zastavil. V té mexické restauraci nahoře na kopci. Rozpoznávám totiž z jeho dechu i tortillové lupínky. Tak proto. Většinou dokážu odhadovat plynoucí čas výborně, ale dnes jsem ho přestal vnímat, jak jsem se zabýval tím svým divadlem.

Pokládá mě opatrně do vany, pouští takovou tu sprchovací věcičku a říká: „To bude zas v pohodě, Enzo.“

A ještě: „Promiň, že jsem přišel tak pozdě. Měl jsem jít rovnou domů, ale chlapi z práce mě přemluvili. Řekl jsem Craigovi, že odcházím a…“

Odmlčel se a já si uvědomuju, že si myslí, že se mi to stalo kvůli jeho pozdnímu příchodu. Ale ne. Takhle jsem to přece nemyslel. Komunikovat není vůbec lehké, když to obnáší tolik proměnlivých faktorů. Je v tom prezentace a je v tom interpretace a obě jsou na sobě tak závislé, že to všechno strašně ztěžují. Nechtěl jsem, aby se kvůli tomu cítil provinile. Chtěl jsem, aby si uvědomil to, co je docela jasné, a sice, že to bude naprosto v pořádku, když mě nechá odejít. Potkalo ho toho už tolik, a teď se z toho konečně dostává. Bylo by lepší, kdyby mě už neměl na krku a nemusel se o mě starat. Potřebuje se ode mě osvobodit, aby mohl sám vyniknout.

On je tak úžasný. Úplně září. Je skvělý, s těma svýma rukama, kterýma umí uchopit různé věci, a s jazykem, který umí vyslovovat myšlenky, a taky tím, jak umí stát a jak žvýká jídlo tak dlouho, až je z něj kaše, a potom teprve polkne. Bude se mi stýskat po něm i po malé Zoë a vím, že jim se bude stýskat po mně. Ale nemohu ze sentimentality svůj plán zhatit. Až se to stane, Denny bude ve svém životě volný a já se vrátím na zem v nové podobě, jako muž, vyhledám ho a potřesu mu rukou a zmíním se o tom, jak je talentovaný, a potom na něj mrknu a řeknu: „Pozdravuje vás Enzo.“ Pak se otočím a rychle odejdu, i když na mě bude volat: „Měl bych vás odněkud znát?“ nebo „Nepotkali jsme se už někdy dřív?“

Po sprše Denny vytírá zem v kuchyni a já ho přitom pozoruju. Dává mi jídlo a já ho jako vždycky zhltám hrozně rychle a on mě pak usadí před televizí a jde si chystat večeři pro sebe.

„Co třeba video?“ navrhuje.

„Jo, pusť video,“ odpovídám, ale on mě samozřejmě neslyší.

Vytáhne nahrávku z jednoho svého závodu, pouští ji a oba se na ni díváme. Patří k mým nejoblíbenějším. Závodní dráha byla při zahřívacím kole suchá, ale potom, hned jak se závod odstartoval, přihnala se hotová stěna z deště, přívalový liják, který rázem zaplavil trať a všechny vozy kolem Dennyho se neovladatelně zmítaly ve smycích a vylétaly mimo dráhu, a on projížděl mezi nimi, jak kdyby disponoval nějakým kouzlem, které pohlcuje vodu před jeho vozem. Zrovna jako na Velké ceně Evropy ve třiadevadesátém, kde Senna předjel čtyři vozy hned v úvodním kole, čtyři nejlepší jezdce šampionátu v jejich mistrovských strojích — Schumachera, Wendlingera, Hilla, Prosta — všechny je předjel. Jako kdyby znal magické zaklínadlo.

Denny je stejně dobrý jako Ayrton Senna. Jenže o něm nikdo neví, protože on má svoje závazky. Má dceru Zoë a měl manželku Evu, která byla nemocná, až nakonec umřela, a má taky mě. A žije v Seattlu, i když by měl bydlet někde jinde. A ještě má zaměstnání. Ale občas, když odjede pryč, vrátí se pak s trofejí, prohlížíme si ji spolu a on mi vypráví o tom závodě a o tom, jak se na trati ukázal a předvedl ostatním jezdcům v Sonomě nebo v Texasu nebo v centrálním Ohiu, jak se jezdí ve špatném počasí.

Když video končí, říká Denny: „Pojď, půjdeme ven.“ A já se pokouším vstát.

Nadzvedne mi zadek do vzduchu, aby mi pomohl přenést váhu na nohy, a dál už to zvládám. Otírám mu čumák o nohu, abych mu to dal najevo.

„Ty seš můj šikula, Enzíku.“

Vycházíme z našeho bytu ven; vzduch je ostrý, chladný a lehce pofukuje. Jdeme jen podél našeho bloku a zase zpátky, protože mě kyčle hrozně bolí a Denny to vidí. Denny ví. Po návratu mi ještě dá mou večerní dobrůtku a já se schoulím do pelechu, který mám vedle jeho postele. Denny bere telefon a vytáčí číslo.

„Ahoj Miku,“ říká. Mike je Dennyho kamarád ze servisu, kde spolu pracují u pultu. Říkají tomu oddělení zákaznických vztahů. Mike je drobný chlapík s růžovýma přátelskýma rukama, které má vždycky tak dokonale umyté, že postrádají všechny pachy. „Miku, zvládneš to zítra beze mě? Musím zase vzít Enza k veterináři.“

Poslední dobou jezdíme na veterinu hodně často, pro různé léky, které by mi měly ulevit, ale ve skutečnosti to moc nefunguje. A právě proto, že mi nepomáhají, a kvůli tomu, co se stalo včera, jsem odstartoval svůj mistrovský plán.

Denny se na chvilku odmlčí, a když promluví znovu, jeho hlas nezní jako jeho hlas. Má ho ochraptělý, jako když mívá rýmu nebo nějakou alergickou reakci.

„Já nevím,“ říká. „Nevím, jestli to bude cesta se zpátečním lístkem.“

Neumím sice formulovat slova, ale rozumím jim. A jsem překvapený tím, co Denny říká, přestože jsem to takhle plánoval. Jsem na moment zaskočený tím, že můj plán funguje. Je to to nejlepší pro všechny zúčastněné, vím to. Bude to tak pro Dennyho dobře. Udělal toho pro mě za celý můj život tak moc. Dlužím mu ten dar volnosti. Dar vzestupu. Šlo nám to spolu a teď to končí; co je na tom špatného?

Zavírám oči a v polospánku poslouchám, jak dělá věci, které dělá každý den před spaním. Čistí si zuby a prská a šplouchá. Tolik věcí. Lidé a jejich rituály. Oni někdy na všem tolik lpí.

2

Vybral si mě z chumlu štěňat, z klubka propletených hemžících se tlapek, uší a ocásků, za stodolou zapáchající farmy poblíž města Spangle ve východním Washingtonu. Nepamatuju si moc dobře, co to bylo za místo, ale pamatuju si svou mámu, podsaditou labradorku s vytahanými cecíky, které se jí houpaly tam a zpátky, když jsme je s tlupou mých sourozenců honili po dvoře. Opravdu, naše máma nás asi neměla nijak zvlášť v lásce a bylo jí dost jedno, jestli jsme sytí nebo hladoví. Zdálo se, že se jí ulevilo pokaždé, když jeden z nás zmizel. Pro ni to bylo jen o jednoho pištícího savce, který ji pronásledoval kvůli troše mléka, míň.

Otce jsem nikdy nepoznal. Lidé z farmy řekli Dennymu, že to byl kříženec ovčáka a pudla, ale tomu já nevěřím. Takového psa jsem na farmě nikdy neviděl, a i když paní byla dobračka, vůdce smečky, farmář, byl darebák, který byl schopen lhát ostatním přímo do očí, i kdyby mu pravda v té chvíli třeba pomohla víc. Uměl donekonečna vykládat o relativní inteligenci jednotlivých psích plemen a byl pevně přesvědčený, že ovčáci a pudlové jsou ti chytří, a proto budou zajímaví — i finančně — když „se kvůli temperamentu zkříží s labradorem“. Blbosti. Každý přece ví, že pudlové a ovčáci nejsou nijak zvlášť bystří. Umějí dobře reagovat, ale ne nezávisle myslet. Zvlášť ne ti modroocí ovčáčtí psi z Austrálie, ze kterých lidi šílí nadšením, když chytnou létající talíř. Jistě, jsou chytří a pohotoví, ale nedokážou myslet jinak; všechno mají naučené.

Já jsem přesvědčený, že můj otec byl teriér. Protože teriéři dokážou věci řešit. Udělají, co jim člověk řekne, ale jedině tehdy, když to vyhovuje tomu, co chtěli udělat stejně. A jeden takový teriér na farmě byl. Byl to erdelteriér. Velký, hnědočerný a ostrý. Nikdo si na něj nedovolil. Nebýval s námi v ohradě za domem. Bydlel ve stodole dole u potoka, kde chlapi opravovali traktory. Ale občas přišel na kopec a v tu chvíli se mu každý klidil z cesty. Po farmě se říkalo, že je to rváč, kterého farmář drží zvlášť, protože by byl schopný zabít jiného psa, kdyby jen zavětřil jeho směrem. Nebo by zakousl jen kvůli pohledu. A když některá fena hárala, skočil na ni a udělal jí to a vůbec se nestaral, jestli ho někdo vidí nebo jestli se jí to líbí. Často jsem si říkal, jestlipak takhle zplodil i mě. Mám podobně hnědočerné zabarvení a srst mám docela drsnou, lidé často říkají, že je ve mně něco z teriéra. Líbí se mi pomyšlení, že pocházím z takové vitální genetické linie.

Pamatuju si, jak bylo horko ten den, co jsem opustil farmu. Tedy, ve Spangle bylo pořád horko a já jsem měl za to, že na světě je prostě pořád všude horko, protože jsem netušil, že existuje něco jako zima. Nikdy jsem ještě neviděl déšť a o vodě jsem toho taky moc nevěděl. Voda bylo to v kýblech, co pili starší psi, a taky to, co farmář stříkal hadicí po psech, kteří se chtěli rvát. Ale ten den, kdy přijel Denny, bylo výjimečně horko. Prali jsme se s mými sourozenci jako obvykle a vtom nějaká ruka sáhla do našeho klubka, nahmátla můj kožíšek a najednou jsem se houpal vysoko ve vzduchu.

„Tohohle,“ řekl nějaký muž.

Pamatuju si první pohled na něj celý život. Byl štíhlý a měl vypracované svaly. Nebyl příliš velký, ale byl to suverén. Měl laskavé, ledově modré oči. Střapaté krátké vlasy a vousy tmavé a drátěné jako irský teriér.

„To je nejlepší štěně z celého vrhu,“ řekla paní. Byla hodná; míval jsem rád, když si nás brala na klín a mazlila se s námi. „Nejroztomilejší. Nejlepší.“

„No, ale my uvažujem, že bysme si ho nechali,“ řekl farmář, který právě vylezl v zablácených těžkých botách z koryta potoka, kde spravoval plot. Tuhle větu říkal vždycky. Bože, byl jsem sotva tříměsíční štěně, ale tu frázi už jsem slyšel několikrát. Říkal to proto, aby víc vydělal.

„A nerozmyslíte si to?“

„Záleží na ceně,“ ušklíbl se farmář kamsi do dáli, vypálené sluncem doběla.

3

„Úplně zlehka. Jako kdybys měl na pedálech vajíčka,“ říká vždycky Denny, „a nechtěl bys je rozbít. Tak musíš jet v dešti.“

Když se spolu díváme na videa — a děláme to tak od prvního dne, co jsme spolu — Denny mi tyhle věci vysvětluje. (Mně!) Rovnováha, předvídání, trpělivost. To všechno je životně důležité. Periferní vidění, zahlédnutí věcí, které člověk nikdy předtím neviděl. Kinestetické zážitky, řízení na pokraji možností. Ale nejvíc se mi vždycky líbí, když mluví o zmizení paměti. Nepamatovat si, co jsem udělal před vteřinou, dvěma. Ať to bylo dobře nebo špatně. Protože paměť je čas, který se vrství sám na sebe. Vzpomenout si, to znamená odpoutat se od přítomnosti. Řidič, který chce na automobilových závodech vůbec uspět, nesmí na nic vzpomínat.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2

3