Aleš Palán

Jako v nebi, jenže jinak

Ukázka z elektronické knihy

© Aleš Palán, 2019

© PROSTOR, 2019

Fotografie © Johana Pošová, 2019

ISBN 978-80-7260-428-9

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2019

Úvodem

A pomáhá to?

Ani když kniha mých rozhovorů s šumavskými samotáři Raději zešílet v divočině dosáhla tak mimořádného ohlasu, nepřišlo mi na mysl, že by měla mít pokračování. Už když jsem jezdil na Šumavu, věděl jsem o pár solitérech v jiných koutech republiky. Ale téma jsem pokládal pro sebe za uzavřené.

Pak se mi začínali ozývat čtenáři: U nás za vesnicí žije takový dobrý pošuk, nezajímal by vás? Zajímal, samozřejmě, ale ne do knihy, pomyslel jsem si a pár jich navštívil. Tahle setkání bývají vždy silná a zaryjí se pod kůži, několik těchto lidí mě ale naprosto odrovnalo. Jejich příběh a postoje se v ničem nekryly s těmi, které jsem dosud poznal. Už jen ta místa, kde žijí: nejen na horách, ale také v nížinách či mezi rybníky, bydlí nejen v horských samotách a maringotkách, ale i ve starém vojenském autě nebo ve včelíně s aktivními včelstvy. Ačkoliv rozhovor s ženou, která včelín obývá, v této knize nakonec není, je tu dost jiných, neméně nevšedních.

Došlo mi, kolik rovin v sobě obsahuje výrok mého přítele a šumavského solitéra Tonyho o tom, že nežije na společenském okraji, ale na okraji toho okraje. Pokud si to představíme geometricky, okraj není vzdálen jen od pomyslného společenského středu, ale také od dalších míst na okrajích. Od nich může být dokonce ještě dál. Prožil jsem si pestrost světa českých a moravských samotářů a rozhodl se podělit se o ni se čtenáři. Byl jsem si jist, že se nebudu opakovat, že to ani není možné.

S nakladatelem Alešem Ledererem jsme se rozhodli, že zachováme formu osmi dialogů, jakou čtenář zná z knihy Raději zešílet v divočině. Některé tipy jsem dostal od čtenářů, pomohl mi Facebook, na solitéry jsem se vyptával i na besedách po celé republice, v zastrčených hospodách, lidí bez domova, Romů, chudých. Sešla se mi slušná řádka tipů.

Koho vlastně hledáš, ptali se mě a já složitě vysvětloval, že mi nestačí člověk, který žije na samotě, ale představuju si, že bude zároveň invenční a jedinečný, třeba trochu podivín, ale není to podmínkou. Někdo, kdo mě prostě posadí na zadek, zkoušel jsem to vysvětlovat, až jsem přišel na ještě radikálnější formulaci. Hledám někoho, o kom bych vůbec nepředpokládal, že může existovat.

To fungovalo. Snažil jsem se na dotyčné vyptat blíž a za vybranými jsem se vydal. Někdy to byla marná cesta, ujel jsem skoro 400 kilometrů a zjistil, že to nebude z nejrůznějších důvodů ono. Protáhl jsem si hřbet a vzal tu štreku zpátky.

* * *

Už jsem věděl, že nehledám poustevníky, jak jsem to slovo dřív několikrát neuváženě použil. Byl jsem už informován, že v České republice žije jediný poustevník. Je to františkán, jeho řeholní jméno zní bratr Anděl a v této knize s ním rozhovor nechybí. Bratr Anděl je snad nejplašší člověk, jakého jsem potkal. S rozhovorem souhlasil, ale zpočátku mu vadil i diktafon na stole. Povídal si se mnou rád, ale štěstím se rozzářil, až když jsme se loučili. Stál ve dveřích a mával. Mnohokrát jsem se ohlédl a on mával stále. Ne že by zvedl ruku, když jsem se podíval, on mával celou tu dobu. Stál tam a prostě mával. U dospělého jsem nikdy nic takového nezažil. Už sama tato vzpomínka mi zvedne koutky úst do úsměvu. Dobrá zpráva je i to, že se za nás bratr Anděl ve své poustevně modlí.

Bratr Anděl za ta desetiletí, co žije ve skrytu, pobýval na více místech. Je Moravák, žil v Čechách, ale aktuálně má poustevnu na jižní Moravě. To mi připomnělo, jak důležité je, aby v nové knize byli samotáři z celé republiky. Podařilo se to přesně napůl – čtyři jsou z Čech, čtyři z Moravy. Také jsem věděl, že zde nesmí chybět ženy. Nakonec jsou dvě, tedy stejně jako v Raději zešílet v divočině.

Kateřinu Provázkovou bych do šumavské knihy nezařadil. A byla by to chyba. Ona na samotu ve valašských Beskydech neprchla, ona z ní pochází a prožila tam celý život. Dlouho zde žila s rodiči, vychovala tu – bez manžela – své děti a po jejich odchodu tady zůstala sama. Jako dítě odtud chodila lesními cestami do školy, roky pak do zaměstnání. Když mi o ní moje kamarádka říkala, zbystřil jsem už jen kvůli názvu té lokality. Člověčí! Snad nejkrásnější název pro místo, kde žije člověk; možná by se tak mohla přejmenovat celá naše zeměkoule. Paní Provázková je podobně mimořádná, hluboká, přímá a vtipná. A nesmírně otevřená. Zíral jsem, co všechno mi o sobě řekla. A zíral jsem, co všechno jí o sobě říkám já. Mnoha lidem jsem se nesvěřil s tím, co jsem paní Provázkové pověděl už při našem druhém třetím setkání.

Základem rozhovoru, jak ho vedu, je od něj nic neočekávat, nic neplánovat. Cokoliv bych si připravil a chtěl, může dialog jen omezit. Ano, mohl bych „dostat“ to, co jsem si přál, ale nic navíc. Teprve když nic neplánuju, můžu dostat všechno. Je to podmínka nutná, ne však postačující, ale to teď nechme stranou. Když jsem dostal tip na „malíře“ Michaela Stoniše, přistihl jsem se, že přece jen něco očekávám. Či spíš, že si to představuju. Co mohl asi tak malovat výtvarník žijící na samotě v Bílých Karpatech? Přece srnky, ne? Případně západy slunce nad horami. Vešel jsem do jeho pokoje a zůstal perplex. Jeho rozměrná několikametrová plátna jsou komplikovaná a drsná, spíš než na idylické krajináře odkazují na Dalího surrealismus či Rittsteinovu expresivitu. U našeho rozhovoru jsem se pak pokoušel svou chybu už nezopakovat. Povídali jsme si a já neočekával vůbec nic. A dostal jsem toho od Michaela spoustu, výjimečný náhled do jeho alternativy.

Mnoho z toho, o čem jsem s některými solitéry hovořil, v knize nenajdete. Třeba detailní popisy konstrukcí strojů ve fabrice, jak mi je popisoval Petr Lobeč. Několik hodin mi nadšeně vykládal o motorech, jejich tření, zavěšení, o pružnosti materiálů… A vůbec mu nevadilo, že jsem z toho nerozuměl ani slovo. Ale kupodivu to nevadilo ani mně! Petrovo nadšení stálo vysoko nad tím. A dávalo smysl něčemu, do čeho jinak nejsem schopen proniknout. Setkal jsem se s člověkem, který rád žije.

Moje partnerka Eva se mě někdy optá: Žiješ rád? Skoro pokaždé mě to zarazí. Jasně že žiju rád, ale pokud to na mně není vidět, pokud na to ve všednostech dnů zapomínám, něco není v pořádku. Se mnou. Petr Lobeč žije rád, je to zjevné na první pohled. Absolvoval jsem s ním na Chodsku pár jeho hovězích nápadů, jak tomu říká – třeba ten, jak jsme jeli zkratkou. Těším se na další prožitky.

Snímky do knihy Raději zešílet v divočině pořídil Jan Šibík. Udělal to skvěle! S nakladatelem jsme se nicméně domluvili, že tentokrát zkusíme jiný fotografický rukopis. K českým a moravským solitérům jsem tedy uváděl mladou fotografku Johanu Pošovou. Dokončil jsem rozhovor a právě kvůli focení jsem mezi jihočeskými rybníky zůstal o den déle. Mělo být slunečno. Už když jsem Johanu ráno autem vyzvedával na vlakové zastávce, lilo. A pršelo celý den, i když aplikace v mobilu slibovala, že co nevidět přestane. Nepřestávalo. Johana mohla udělat pár fotek ve vojenské véesce, která je zdejšímu samotářovi domovem, ale venku se fotit nedalo. A Bajza přece žije primárně venku.

Byl jsem z toho poměrně nevrlý, vnímal ten den tak trochu jako ztracený. Dovedně jsem své rozladění skrýval, ale Bajzovi to neuniklo. Seš ňákej naprdlej, oslovil mě. Okamžitě jsem to popřel, tak jak bývá v civilizaci zvykem. Ale naštěstí jsem se zarazil, proč vlastně své negativní rozpoložení skrývat?! Trčíme tu pod celtou, Johana sem jela přes půl republiky a já už chtěl být jinde, pořád čekáme, že se vyčasí, a ono nic, postěžoval jsem si. Tak jsem z toho takovej rozhozenej. Načež Bajza – z voleje a bez přípravy – vyřkl repliku, na kterou se nedá zapomenout: A pomáhá to? Okamžitě mě tím odboural. Rozesmál jsem se sám nad sebou a všechno napětí ze mě spadlo. Nebyl to ztracený den, pokud si tohle dokážu připomínat i v dalších momentech, mohl by to být jeden z těch zásadních.

Taky od Zdeni Sátory se mám co učit. A to jsem po prvním setkání váhal, jestli ho do knihy vůbec zařadit. Chápal jsem, že prostředí, které obývá, je fotogenické, protože nepořádek takový ...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Úvodem