Copyright © 2012 by Mary Higgins Clark

Translation © Šárka Tulcová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE LOST YEARS vydaného nakladtelstvím Simon&Schuster, Inc.

přeložila Šárka Tulcová

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-475-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-476-2 (mobi)

Poděkování

Řekne-li se, že k napsání knihy vede dlouhá cesta, je to naprostá pravda. Ovšem tvrzení, že se jedná o výlet na dva tisíce let, to už je něco úplně jiného. Když můj editor Michael Korda navrhl, že by bylo zajímavé dát tomu příběhu biblické pozadí a že by to mělo být o dopisu psaném Kristem, zavrtěla jsem hlavou.

Ale ta možnost už mě nahlodala a do mysli se mi vtírala slova jako „předpokládejme“ a „co kdyby?“. Začala jsem psát a po čtyřech měsících si uvědomila, že se mi nelíbí zpracování příběhu.

Ať je spisovatel jakkoli zkušený, neznamená to, že se děj odvíjí vždy podle jeho představ. Odložila jsem již napsané stránky a začala znovu.

Mé srdečné díky patří Michaelovi, který je již řadu let mým editorem, rádcem a drahým přítelem. Už jsme se domluvili na oběd, abychom spolu oslavili dokončení knihy. Vím, co se stane. Nad sklenicí vína se na mě zamyšleně zadívá a prohlásí: „Tak mě napadlo…“ Zkrátka už je to tu zas.

Redaktorka nakladatelství, Kathy Saganová, je skvělá. Věděla jsem, že má určitě dost práce s celou řadou dalších autorů, které má na starosti, ale protože jsme spolupracovaly v našem detektivkářském časopisu, věděla jsem, že je nedocenitelná, a proto jsem si vyžádala právě ji. Děkuji, Kathy.

Děkuji rovněž týmu v nakladatelství Simon & Schuster, který z rukopisu vytvoří knihu: výrobnímu řediteli Johnu Wahlerovi, zástupkyni ředitele pro sazbu Gypsy da Silvaové, designérce Jill Putortiové a umělecké ředitelce Jackie Seowové za nádherný návrh obálky.

Můj domácí tým fandů, Nadine Petryová, Agnes Newtonová a Irene Clarková, je se mnou pořád. Zdravím a děkuji.

V lásce věrnému Johnu Conheeneymu, výjimečnému manželovi. Nemůžu uvěřit, že jsme už oslavili patnácté výročí svatby. Vážně mi to připadá jako včera. S přáním všech zítřků, kdy budeme moci sdílet lásku a smích s našimi dětmi, vnoučaty a přáteli.

Všem svým čtenářům, doufám, že se vám můj nový příběh bude líbit. Jak už jsem dříve citovala z jistého skvělého starodávného dokumentu: „Kniha je dokončena. Nechť se autor raduje!“

S pozdravy a požehnáním

Mary Higgins Clarková

Se vzpomínkou na svého drahého švagra a přítele,

Kennetha Johna Clarka,

milovaného manžela, otce, dědečka a pradědečka

a „strejdu“

pro jeho oddané neteře a synovce.

Hluboce jsme tě milovali.

Odpočívej v pokoji.

Prolog

1474

V důvěrném tichu, kdy stíny padly na hradby věčného města Řím, se postarší shrbený mnich pomalu a zamyšleně ubíral do tajného archivu, jedné ze čtyř místností, jež tvořily Vatikánskou knihovnu. V knihovně se nacházelo celkem 2527 rukopisů psaných latinsky, řecky a hebrejsky. V některých si směli za přísného dohledu číst i nezasvěcenci. V jiných nikoli.

Nejkontroverznější z dokumentů byl znám jako svitek Josefa Arimatejského či také vatikánský dopis. Do Říma ho přinesl apoštol Petr a mnozí se domnívali, že se jedná o jediný list napsaný samotným Kristem.

Bylo to prosté psaní, ve kterém děkoval Josefovi za laskavost, jíž ho zahrnoval od první chvíle, kdy slyšel jeho kázání v Jeruzalémském chrámu. Tenkrát bylo Kristovi pouhých dvanáct let. Josef uvěřil, že má před sebou dlouho očekávaného Spasitele.

Poté co syn krále Heroda zjistil, že se v Betlémě narodilo dítě takovéto svrchované moudrosti a učenosti, přikázal mladého Krista zabít. Když se to Josef doslechl, přispěchal k nazaretským a získal povolení chlapcových rodičů odvézt jej do Egypta, kde bude v bezpečí a bude moci studovat při chrámu v Leontopolisu nedaleko údolí Nilu.

O následujících osmnácti letech Ježíše Krista není v historii ani zmínka. Když se blížil konec Kristova duchovního úřadu, předvídal, že jako poslední laskavost mu Josef poskytne svou vlastní hrobku, aby v ní mohl spočinout. Ježíš napsal dopis, v němž vyjádřil vděčnost svému věrnému příteli.

V průběhu staletí někteří papežové v pravost dokumentu věřili, jiní ne. Vatikánský knihovník se dozvěděl, že současný papež Sixtus IV. zvažuje, že nechá listinu zničit.

Knihovníkův pomocník očekával příchod mnicha do tajného archivu a s hluboce znepokojeným výrazem mu rukopis předal. „Činím tak na příkaz Jeho Eminence kardinála Portegy,“ oznámil mu. „Tento posvátný pergamen nesmí dojít žádné újmy. Dobře jej ukryjte v klášteře a nikomu neprozraďte jeho obsah.“

Mnich převzal svitek, s nábožnou úctou jej políbil a uschoval do rukávu volného roucha.

Po dopisu Josefu Arimatejskému se pak slehla zem, vynořil se až o více než pět set let později, v době, kdy začíná tento příběh.

1

Dnes se koná pohřeb mého otce. Byl zavražděn.

Taková byla první myšlenka, která proběhla hlavou osmadvacetileté Mariah Lyonsové, když se probrala z neklidného spánku v domě, v němž vyrůstala, v městečku Mahwah na úpatí pohoří Ramapo na severu New Jersey. Otřela si slzy, které jí okamžitě vhrkly do očí, pomalu se posadila, spustila nohy na podlahu a rozhlédla se po místnosti.

Jako dárek k šestnáctým narozeninám si směla vyzdobit pokoj podle svého a rozhodla se vymalovat stěny načerveno. Pro přehoz, polštáře a závěsy vybrala květovaný vzor v kombinaci bílé a třešňově rudé. Ve velkém pohodlném křesle v rohu vždycky dělávala domácí úkoly, místo aby usedla u psacího stolu. Zavadila pohledem o polici, kterou otec připevnil nad prádelník, aby si měla kde vystavit své fotbalové a basketbalové trofeje ze střední školy. Byl na mě tak pyšný, pomyslela si smutně. Měl v úmyslu nechat pokoj znovu vymalovat, když jsem ukončila vysokou, ale já ho nechtěla měnit. Je mi úplně fuk, jestli pořád vypadá jako holčičí pokojík.

Snažila se připomínat si, že až dosud patřila k těm šťastným lidem, jejichž jediná zkušenost se smrtí příbuzných byla, když jí v patnácti zemřela šestaosmdesátiletá babička, a to ve spánku. Vážně jsem měla babičku ráda, ale jsem vděčná, že takhle byla ušetřena nedůstojného zacházení, pomyslela si. Síly ji rychle opouštěly a ona přitom nesnášela být na komkoli závislá.

Mariah vstala, natáhla se pro župan v nohou postele, vklouzla do něj a zavázala si pásek kolem útlého pasu. Jenže tohle je něco úplně jiného, pokračovala v myšlenkách. Otec nezemřel přirozenou smrtí. Někdo ho zastřelil, zatímco si u stolu dole ve studovně četl. Vyschlo jí v ústech, jak si sama sebe pořád dokola kladla tytéž otázky. Byla tam mamka, když se to stalo? Nebo přišla, až když zaslechla výstřel? Je vůbec možné, že by to byla schopná udělat ona? Bože, prosím, ať se tohle nepotvrdí!

Přešla k toaletnímu stolku a pohlédla do zrcadla. Vypadám bledá jako duch, neuniklo jí, když si rozčesávala černé vlasy, které jí sahaly po ramena. Oči měla oteklé, jak už několik dní plakala. Hlavou jí probleskla nepřípadná myšlenka: jsem ráda, že jsem zdědila tátovy modré oči a jeho výšku. Rozhodně mi přišla k duhu, když jsem hrála basket.

„Nedokážu se smířit s tím, že už tu není,“ zašeptala při vzpomínce na oslavu jeho sedmdesátin, která se konala teprve před třemi týdny. Před očima se jí odvíjely události posledních čtyř dnů. V pondělí večer se zdržela v kanceláři, protože potřebovala rozpracovat investiční plán pro nového klienta. Jakmile dorazila kolem osmé do svého bytu v Greenwich Village, zavolala jako každý večer otci. Vzpomněla si, že zněl dost přepadle. Říkal, že to s mamkou ten den bylo zlé, že je jasné, že se alzheimer zhoršuje. Z nějakého důvodu mě napadlo zavolat ještě jednou asi o půl desáté. Dělala jsem si starosti o oba.

Když táta telefon nezvedl, věděla jsem hned, že něco není v pořádku. Mariah vzpomínala na tu zdánlivě nekonečnou jízdu z Greenwich Village, když tenkrát v noci spěchala do New Jersey. Celou cestu jsem zkoušela volat, pomyslela si. Pamatovala si, jak v jedenáct dvacet zahnula na příjezdovou cestu a jak vyběhla z auta, potmě šátrala v kabelce po klíči od domu. V celém spodním patře se ještě svítilo a jakmile si odemkla, zamířila rovnou do studovny.

Ten hrůzný pohled se jí zaryl do mysli a nepřetržitě se přehrával. Znovu a znovu. Otec zhroucený na stole s hlavou a rameny od krve. Matka, v oblečení nasáklém krví, se krčila v šatně, kam se vcházelo dveřmi hned vedle stolu, a v rukou svírala otcovu pistoli.

Jakmile mě mamka uviděla, začala naříkat: „Hrozný hluk… strašná spousta krve…“

Byla jsem jako šílená, připomněla si Mariah. Když jsem se dovolala na policii, akorát jsem ječela: „Otec je mrtvý! Mého otce někdo zastřelil!“

Policie tu byla do několika minut. Nikdy nezapomenu, jak se dívali na mamku a na mě. Objala jsem tátu, takže jsem taky byla celá od krve. Zaslechla jsem jednoho z policistů, jak si stěžuje, že jsme porušily místo činu, když jsme se otce dotkly.

Mariah si uvědomila, že slepě zírá do zrcadla. Pohledem na hodiny na stolku zjistila, že už je půl osmé. Musím se dát dokupy, napomenula se. Máme být ve smutečním sále před devátou. Doufám, že Rory pomáhá mamce s přípravou. Rory Steigerová, podsaditá dvaašedesátiletá žena, byla matčinou pečovatelkou poslední dva roky.

O dvacet minut později, vysprchovaná a s vyfénovanými vlasy, vstoupila Mariah zpátky do ložnice. Otevřela dveře šatny a ze skříně vytáhla černobílé sako a černou sukni, které si pro tuto příležitost vybrala. Lidi se odjakživa navlékají do černého, když dojde k úmrtí v rodině. Vzpomínám si na fotky Jackie Kennedyové v dlouhém smutečním závoji. Panebože, proč se to muselo stát?

Když skončila s oblékáním, přešla k oknu. Večer před spaním ho nechala pootevřené a vánek čeřil záclonku. Na chvíli zůstala stát a zahleděla se do zadní zahrady, kterou stínily japonské javory, jež otec před lety vysázel. Begonie a netýkavky, které zasadil na jaře, lemovaly terasu. V dálce pohoří Ramapo hrálo ve slunci zelenavými a zlatými odstíny. Byl nádherný srpnový den.

Nechci, aby bylo hezky, vzdorovala v duchu Mariah, jako kdyby se nestalo nic hrozného. Jenže ono se to stalo. Tátu někdo zavraždil. Přála bych si, aby lilo, byla hnusná zima a všude mokro. Chci, aby i déšť smáčel jeho rakev jako slzami. Ať ho oplakávají i nebesa.

Je pryč. Odešel navždy.

Vina a smutek ji pohltily. Ten vlídný vysokoškolský profesor, který před třemi lety s radostí odešel do důchodu, aby mohl co nejvíce času trávit studiem starodávných rukopisů, zemřel násilnou smrtí. Měla jsem ho tak ráda a je hrozné, že poslední rok a půl mezi námi panovaly docela napjaté vztahy. To všechno kvůli jeho poměru s Lillian Stewartovou, profesorkou z Kolumbijské univerzity, jejíž přítomnost změnila život nám všem.

Mariah vzpomínala na zděšení, když před rokem a půl přijela domů a našla matku s fotkami, na kterých se Lillian s otcem objímají. Hrozně mě to rozzuřilo, zvlášť když mi došlo, že už to nějakou dobu trvá. Že spolu nejspíš jsou posledních pět let, co Lily doprovází otce na archeologické vykopávky do Egypta nebo Řecka, případně do Izraele, či bůhví kam ještě. Zalykala jsem se vzteky, že ji pravidelně zval k nám domů, když pořádal večeře pro ostatní přátele, jako je Richard, Charles, Albert a Greg.

Nesnáším tu ženskou, soptila Mariah.

Že byl otec o dvacet let starší, Lily zřejmě vůbec nevadilo, pomyslela si chmurně. Snažila jsem se být k němu spravedlivá, pochopit ho.

S mámou to jde už několik let z kopce a vím, že táta trpěl, když se musel dívat, jak se její stav zhoršuje. Ale některé dny bývá docela dobrá. Ještě pořád se k těm fotkám často vrací. Hluboce ji ranilo, že se v tátově životě objevila jiná žena.

Nechci, aby se mé myšlenky ubíraly tímhle směrem, řekla si v duchu Mariah a odstoupila od okna. Chci, aby táta žil. Chci mu povědět, jak moc mě mrzí, že jsem si do něj minulý týden tak jedovatě rýpla. Zeptala jsem se ho, jestli mu Lilie od Nilu byla dobrou společnicí na výletě do Řecka.

Odvrátila se od okna a prohlížela si deset let starou fotku rodičů, která stála na stole. Pamatuji si, jak se k sobě vždy chovali láskyplně, pomyslela si. Vzali se ještě na univerzitě.

A trvalo patnáct let, než jsem se narodila.

Neubránila se úsměvu, když si vzpomněla, jak jí matka řekla, že i když si musela pěkně dlouho počkat, bůh ji obdařil dokonalým dítětem. Myslím, že mamka byla příliš laskavá. Oba rodiče byli velice pohlední, elegantní a okouzlující. Zato když já vyrůstala, nebylo moc na co koukat. Dlouhá hříva rovných černých vlasů, hubená jak tyčka, až jsem vypadala podvyživeně, vytáhlá a s pusou plnou zubů, které zpočátku působily příliš velké v mém drobném obličeji. Ale měla jsem dost štěstí, že se ve mně nakonec projevilo něco z obou.

Táto, tatínku, prosím, ať nejsi mrtvý! Seď u snídaně, až sejdu dolů. Pěkně s hrnkem kávy v ruce si čti Timesy nebo Wall Street Journal. Já si vezmu magazín Page Six a prolistuju nejnovější drby o celebritách a poslední výkřiky módy, ty na mě přes brýle vrhneš takový ten pohled, co říká, že plýtvat inteligencí je hrozný hřích.

Nebudu nic jíst, dám si akorát kávu, rozhodla se Mariah, když otevřela dveře pokoje a sestoupila po schodišti do haly. Na horním schodu se na okamžik zastavila, ale nezaslechla žádný zvuk ze spojených místností, kde spala matka a Rory. Snad to znamená, že už jsou dole, zadoufala.

Ovšem u stolu se snídaní po ženách nebylo ani stopy. Vešla do kuchyně, kde narazila na Betty Pierceovou, jejich hospodyni. „Mariah, tvoje matka nechce nic jíst. Trvala na tom, že půjde do studovny. Nejspíš se ti nebude líbit, co si oblékla, ale postavila si hlavu. Má na sobě ten modrozelený lněný komplet, cos jí koupila na Den matek.“

Nejdříve chtěla něco namítnout, ale pak si řekla: Co na tom záleží? Vzala si šálek s kávou, kterou jí Betty nalila, a odnesla si ho do studovny. Rory tam postávala a viditelně si zoufala. Na Mariažinu nevyřčenou otázku trhla hlavou směrem k šatně. „Nedovolí mi nechat dveře otevřené,“ postěžovala si. „Ani abych tam byla s ní.“

Mariah lehce zaklepala na dveře a pomalu je otevřela, zatímco šeptala matčino jméno. Matka kupodivu někdy reagovala lépe na své jméno, než když jí Mariah říkala mami. „Kathleen,“ zašeptala. „Kathleen, je čas dát si šálek čaje a skořicovou housku.“

Šatna byla prostorná, po obou stranách se táhly police. Kathleen Lyonsová seděla na zemi až úplně vzadu. Rukama se objímala, jako by se chránila, hlavu skloněnou až na prsa jako kdyby čekala, že každou chvíli dopadne rána. Víčka měla pevně semknutá a stříbrné vlasy jí spadaly dopředu a zakrývaly většinu obličeje. Mariah si k ní klekla, objala ji a kolébala jako dítě.

„Hrozný hluk… strašná spousta krve,“ zašeptala matka. Stejná slova, jaká od vraždy opakovala neustále. Ale pak Mariah dovolila, aby jí pomohla vstát a odhrnula jí vlnité vlasy z hezké tváře. Mariah si znovu uvědomila, že matka je jen o pár měsíců mladší než otec a na svůj věk by rozhodně nevypadala, nebýt strachu, s jakým se pohybovala – jako by měla každým okamžikem vkročit do propasti.

Když vyváděla matku ze studovny, nemohla vidět škodolibý výraz ve tváři Rory Steigerové, ani její potutelný úsměv.

Už ji nebudu mít na krku moc dlouho, pomyslela si Rory.

2

Detektiv Simon Benet z kanceláře státního zástupce bergenského okrsku vypadal jako člověk, který tráví hodně času v terénu. Bylo mu kolem pětačtyřiceti, měl řídké, do blond vyšisované vlasy a zdravě červené tváře. Jeho sako bylo věčně zmačkané, protože jakmile ho nemusel mít nutně na sobě, přehodil ho přes židli nebo prostě nechal na zadním sedadle auta.

Jeho kolegyně, detektiv Rita Rodriguezová, byla pohledná žena hispánského původu, něco přes pětatřicet, se slušivým účesem z krátkých hnědých vlasů. Vždy dokonale upravená tvořila výrazný protiklad k Benetovi. Ve skutečnosti pracovali jako prvotřídní sehraný vyšetřovací tým. Nyní jim přidělili vraždu Jonathana Lyonse.

V pátek ráno dorazili do pohřební síně jako první. Podle teorie, že pokud je za vraždu zodpovědný někdo cizí, možná se sem vetře jako smuteční host, aby se pokochal pohledem na oběť, proto bedlivě pozorovali všechny přítomné. Předem si prohlédli fotografie usvědčených zločinců, kteří jsou momentálně venku na podmínce, ale měli na svědomí vloupání v přilehlé lokalitě.

Každý, kdo podobný den zažil, si umí představit, jak to vypadá, pomyslela si Rodriguezová. Všude byla hojnost květin, přestože na úmrtním oznámení stála žádost, aby lidé místo květin raději poskytli dar místní nemocnici.

Smuteční síň se začínala plnit už dlouho před devátou. Detektivové věděli, že někteří přišli jen z jakési morbidní zvědavosti – takové dokázala Rodriguezová rozeznat na první pohled. Postávali u rakve zbytečně dlouho a pátrali v tváři zesnulého po nějakých stopách zranění. Jonathan Lyons však měl klidný výraz a případné modřiny dokázala mistrně zakrýt kosmetička pohřebního ústavu.

Poslední tři dny zvonili u všech domů v sousedství v naději, že někdo třeba zaslechl výstřel nebo si všiml, jak kdosi následně vybíhá z domu. Ovšem tohle vyšetřování nikam nevedlo. Nejbližší sousedé byli na dovolené a nikdo jiný nezaslechl ani nezahlédl nic neobvyklého.

Mariah jim poskytla jména lidí, kteří měli k jejímu otci velmi blízko a jimž by se zřejmě svěřil, kdyby se potýkal s nějakými problémy.

„Richard Callahan, Charles Michaelson, Albert West a Greg Pearson jezdili s tátou na každoroční archeologické expedice už minimálně šest let,“ svěřila jim. „Všichni k nám chodívali na večeři zhruba jednou za měsíc. Richard přednáší biblická studia na Fordhamské univerzitě. Charles a Albert jsou rovněž profesoři. Greg je úspěšný podnikatel, jeho firma se zabývá počítačovým softwarem.“ A pak, s neskrývaným hněvem, uvedla také jméno Lillian Stewartové, otcovy milenky.

Právě s těmito lidmi se detektivové chtěli setkat a domluvit si schůzku pro pohovor. Benet požádal pečovatelku Rory Steigerovou, aby mu dané osoby ukázala, jak budou přicházet.

Dvacet minut před devátou vstoupily do pohřební síně Mariah s matkou i Rory. Ačkoli detektivové již dvakrát během nedávných dnů navštívili jejich dům, Kathleen Lyonsová na ně hleděla prázdným pohledem. Mariah je vzala na vědomí pokývnutím hlavy a šla se postavit vedle rakve, aby mohla pozdravit hosty, kteří procházeli kolem.

Policisté si vybrali místo nedaleko, odkud dobře viděli do tváří smutečních hostů i to, jak komunikovali s Mariah.

Rory nejprve usadila Kathleen na židli v přední řadě, pak se připojila k detektivům. Nenápadná v bíločerných šatech s prošedivělými vlasy staženými do drdolu se postavila za ně. Rory se snažila zakrýt, jak ji znervózňuje, že jim má pomáhat. Nedokázala se zbavit myšlenky, že jediný důvod, proč před dvěma lety vzala tuhle práci, byl Joe Peck, pětašedesátiletý vdovec, který bydlel ve stejném apartmánovém komplexu v Upper West Side na Manhattanu jako ona.

Chodívali s Joem pravidelně na večeři. Býval hasič a vlastnil domek na Floridě. Svěřil se jí, že se od smrti své ženy cítí velmi osamělý, a Rory si dělala naděje, že ji požádá o ruku. Pak jí jeden večer oznámil, že i když se mu jejich občasné schůzky líbily, nyní potkal někoho, kdo se k němu nastěhuje.

Naštvaná a zklamaná Rory ten večer u večeře řekla své nejlepší kamarádce Rose, že vezme tu práci v New Jersey, která se jí právě naskytla. „Je to dobře placené. Sice tam budu uvázaná od pondělí do pátku, ale stejně nemá cenu, abych večer po šichtě spěchala domů a doufala, že Joe zavolá,“ prohlásila zahořkle.

Ale nikdy by mě nenapadlo, že když tu práci vezmu, dopadne to takhle, pomyslela si. Pak zahlédla dva příchozí, oba kolem šedesátky. „Pro vaši informaci,“ zašeptala detektivům Benetovi a Rodriguezové, „tihle muži jsou experti v oboru profesora Lyonse. Chodívali k němu domů asi tak jednou za měsíc a vím, že spolu i často diskutovali po telefonu. Ten vyšší je profesor Charles Michaelson, druhý doktor Albert West.“

Za minutu zatahala Beneta za rukáv. „Tady máte Callahana a Pearsona,“ hlesla. „Přišla s nimi profesorova přítelkyně.“

Mariah se rozšířily oči, když viděla, kdo vstoupil. Nemyslela jsem si, že se Lilie od Nilu odváží přijít, napadlo ji, i když zároveň musela nechtě připustit, že Lillian Stewartová je se svými kaštanovými vlasy a široce posazenýma hnědýma očima velmi pohledná žena. Měla na sobě světle šedý lněný kostým s bílým límcem. Zajímalo by mě, jak dlouho musela procházet butiky, než ho objevila, dumala Mariah. Vypadá totiž jako dokonalý smuteční oděv pro milenku.

Přesně takovéhle hlášky jsem o ní pronášela před tátou, pomyslela si lítostivě. A rýpla jsem si, jestli v těch vysokánských jehlách chodí i po vykopávkách. Mariah se rozhodla Stewartovou ignorovat a potřásla rukou Gregu Pearsonovi a Richardu Callahanovi. „Dneska není nejlepší den, co?“ nadhodila.

Smutek, který četla v očích obou mužů, působil jako slova útěchy. Věděla, jak hluboce si vážili přátelství jejího otce. Oba zhruba pětatřicátníci a nadšení archeologové amatéři, přesto nemohli být rozdílnější. Richard, štíhlý, vysoký metr devadesát, s bohatými černými vlasy, které mu začínaly prokvétat šedinami, měl úžasný smysl pro humor. Věděla, že absolvoval rok v kněžském semináři a nevylučoval, že se tam nevrátí. Bydlel nedaleko Fordhamské univerzity, kde působil.

Greg byl vysoký stejně jako Mariah, když měla podpatky. Hnědé vlasy nosil hodně nakrátko a jeho tváři dominovaly světlé šedozelené oči. Vždycky se choval nesměle a Mariah už kolikrát napadlo, jestli Greg i přes své obchodní úspěchy není vrozeně plachý. Možná právě proto rád pobýval v tátově společnosti, přemítala. Táta dokázal být strhující vypravěč.

Několikrát si s Gregem vyšla, ale protože věděla, že k němu nic necítí, a obávala se, že Greg směřuje právě k vážnému vztahu, naznačila mu, že se s někým seznámila. Pak už ji víckrát na rande nepozval.

Oba muži krátce poklekli u rakve. „Už nebudou žádné další debatní večery,“ povzdechla si, když zase povstali.

„Vůbec se tomu nedá uvěřit,“ zamumlala Lily.

Pak k ní přistoupili Albert West a Charles Michaelson. „Mariah, je mi to moc líto. Nedokážu tomu uvěřit. Přišlo to tak náhle,“ vykoktal Albert.

„Já vím,“ přitakala Mariah a utkvěla pohledem na čtyřech mužích, které měl její otec tak rád. „Už s vámi hovořila policie? Musela jsem jim dát seznam přátel, což samozřejmě zahrnuje i vás všechny.“ Pak se otočila k Lily. „A není třeba dodávat, že jsem zmínila i tvoje jméno.“

Vycítila jsem v té chvíli v jednom z nich určitou změnu? blesklo Mariah hlavou. Nemohla se ujistit, protože v tom okamžiku vešel ředitel pohřebního ústavu a vyzval pozůstalé, aby naposledy prošli kolem rakve a pak se vrátili k autům. Byl čas odebrat se do kostela.

Čekala s matkou, dokud všichni neodejdou. Oddechla si, že Lily měla aspoň tolik slušnosti, že se nesnažila dotknout se otcova těla. Podrazila bych jí nohy, kdyby se sklonila, aby ho políbila, pomyslela si.

Zdálo se, že matka si vůbec neuvědomuje, co se děje. Když ji Mariah přivedla k rakvi, bez jakékoliv výrazu pohlédla do tváře svého mrtvého muže a prohlásila: „Jsem ráda, že si umyl obličej. Hrozný hluk… strašná spousta krve.“

Mariah předala matku do péče Rory, aby v klidu postála u rakve. Tati, měl jsi žít ještě dalších dvacet let. Někdo zaplatí za to, co ti udělal.

Naklonila se a přiložila tvář k jeho líci, ale hned ji to zamrzelo. To tvrdé, chladné tělo už byla neživá věc, ne její otec.

Když se napřímila, zašeptala: „Slibuji ti, že se o mámu dobře postarám.“

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Poděkování

Prolog

1

2