František Niedl

Inspektor s velkým ptákem

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9005-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9006-2 (mobi)

Prolog

Městečko Penderbrook se vlastně nevyznačovalo ničím, co by stálo za zmínku. Snad jen tím, že vypadalo stejně jako stovky podobných zapadákovů rozesetých po celých Státech. Dokonce se ani nedalo říct, že leží na březích nějaké řeky nebo aspoň říčky, protože nic takového Penderbrookem neprotékalo. Jen na jeho západním okraji ho obtékal zabahněný potok, na němž bylo pozitivní aspoň to, že voda protékající jeho korytem už nebyla tak znečistěná, protože konzervárna, která tam dřív vypouštěla splašky, byla už dávno zavřená. A tak kdo mohl, především z těch mladších, mizel tam, kde byla šance na něco lepšího. Ani kriminalita tam nebyla velká, protože tam nebylo mnoho, co by stálo za ukradení. A k poslednímu násilnému činu tam došlo asi před pěti lety, když se obchodní cestující Sparks dozvěděl, že místní instalatér Vogel neopravuje pouze odpady v jeho domě, ale zabývá se velice intimní údržbou jeho ženy. Sparks v záchvatu zuřivosti popadl trofejní kolt z doby občanské války a Vogela začal honit po hlavní ulici. Když ho měl na dostřel, stiskl spoušť. Ulicí se rozezněl výstřel a Sparks padl mrtvý k zemi, protože se mu roztrhla hlaveň jeho revolveru. Později se zjistilo, že ústí hlavně bylo ucpáno žvýkačkou – čí, to se už objasnit nikdy nepodařilo. Vlastně to ani nikdo nezjišťoval. Vogel za neutuchajícího jekotu běžel dál ulicí a mnozí později tvrdili, že snad ani neběžel, ale vznášel se jako pták, jak ostatně napovídalo i jeho jméno. Ani toho dne na začátku jara nic nenasvědčovalo tomu, že by se ono datum mělo vymykat kterémukoliv jinému v roce. Svítilo studené slunce, sníh už zmizel před dvěma týdny, asfalt na ulicích byl stejně hrbolatý jako kdy jindy a paroháč Sparks byl pořád ještě mrtvý.

Po chodníku tlačila nějaká bezdomovkyně nákupní vozík ze supermarketu, ve kterém měla naskládaný veškerý svůj majetek. Ale tohle už do běžného koloritu života v městečku nezapadalo. Především proto, že v Penderbrooku se bezdomovci běžně nevyskytovali. Nebylo tam příliš možností přijít k nějakým prostředkům k obživě. Obyvatelé Penderbrooku byli sice zbožní, ale ne zrovna ochotní živit nějaké váguse. Nanejvýš byli ochotni poskytnout nějaké jídlo či peníze za práci kolem domu. Jenže práce jakéhokoliv druhu byla proti přesvědčení těchto pobudů, a tak se z důvodu téměř jisté nedohody Penderbrooku vyhýbali.

Druhá věc, která nezapadala, byl typ vozíku. V Penderbrooku byl kromě menších obchůdků, které žádnými vozíky nedisponovaly, pouze jeden supermarket, a ten měl vozíky jiného typu. Později si šerif Bullit v soukromí (do zápisu se to nikdy nedostalo, aby nebyl za většího pitomce, než jakým ve skutečnosti byl) spílal do pitomců, že mu ta skutečnost, když den předtím tu bezdomovkyni kontroloval, nedocvakla. Kromě toho, že mu tulačka vadila obecně, tu bylo ještě něco dalšího. Až později si uvědomil, že to byl právě ten vozík. Nebyl z místního supermarketu, a že by ho tlačila po silnici dvacet kilometrů z okresního města, bylo málo pravděpodobné.

Další podivností bylo, že na zahradě domku starších manželů Casseových, přiléhající zezadu k pozemku dřevěného modrobíle natřeného domu ležícího u hlavní ulice, pracovali tři dělníci. Až doposud si Casseovi na práci na domě, ale i kolem něho, nikoho nezvali a vše zastali sami. Nejspíš je ta práce bavila a kromě toho neměli peníze na vyhazování.

Toho dne, na který v Penderbrooku nikdy nezapomenou, ve chvíli, kdy se k domu s vybledlým a místy už i oloupaným modrobílým nátěrem blížil mladík s několika krabicemi s pizzou, vyskládanými na předloktí levé ruky, projížděla ta bezdomovkyně se svým vozíkem kolem už podruhé. Nezúčastněný pozoroval by si všiml, že si ta shrbená a zřejmě i mentálně narušená žena pro sebe něco mrmlá. Ve skutečnosti se však o nic nesouvislého nejednalo.

Mladík si bradou přidržel horní krabici, sáhl do kapsy, vytáhl z kapsy klíč a odemkl vstupní dveře. V tu chvíli se tulačka odpoutala od svého vozíku a i její obličej se změnil. Teď vypadala jako Sněhurka. S neobyčejnou mrštností přiskočila k mladíkovi, levou rukou mu zakryla ústa a pravou rukou mu zarazila hrot tenké dýky mezi třetí a čtvrtý obratel. Ten chlapec si neuvědomil, že je už mrtvý, a tak mu krabice s pizzou začaly padat z ruky, až když ho žena zatlačila do chodby. Současně se otevřely boční a zadní dveře bílé skříňové dodávky, ze které vyskákali čtyři trpaslíci. Trpaslíky však byli jen podle vzhledu obličejů, nikoliv podle vzrůstu. Dva z nich, Šmudla a Prófa, měli v rukou útočné pušky a další dva, Kejchal a Rejpal, poloautomatické pistole s nasazenými tlumiči.

Z dělníků, kteří pracovali na zahradě, se také stali trpaslíci, Stydlín, Štístko a Dřímal. Místo lopat a hrábí se jim v rukou objevily také zbraně. Vysadili dvě prkna v plotu, vzniklým otvorem se protáhli do sousední zahrady a několika skoky ji přeběhli k zadním dveřím modrobílého domu. Nevlámali se do nich hrubou silou, ale použili připravený klíč a připojili se ke zbylým trpaslíkům. Dolní pokoje sloužily k odpočinku a tam se vydali Kejchal a Rejpal, ti s tlumiči na zbraních, zatímco ostatní se vrhli po schodech do prvního patra. Z přízemí bylo slyšet několik prsknutí – zřejmě tam někdo opravdu odpočíval. Ta prsknutí je poslala k odpočinku věčnému, i když se nakonec ukázalo, že jednoho ne zcela. Když dorazili ostatní trpaslíci v čele se Sněhurkou do horního patra, uviděli, co vidět měli – dvě místnosti, zaplněné elektronickou technikou. Před monitory se hrbili čtyři ajťáci. Že se jednalo o ajťáky, bylo zřejmé z jejich zanoření se do imaginárního světa zprostředkovaného monitory a klávesnicemi, v neposlední řadě i z jejich zjevu. Těch si zatím Disneyho sestava nevšímala, jelikož pro tu chvíli nebyli důležití. Ti, kdo měli přednost, byli tři strážci. Ti byli sice překvapeni, ale nad překvapením zvítězila profesionalita a všichni tři se okamžitě chopili svých zbraní. I když u jednoho z nich se zdálo, že jeho překvapení je nedostatečné. Dokonce mrkl na Sněhurku, ale ta to do něj napálila jako do prvního. Dva ze zbylých strážců sice stihli vystřelit, ale bez většího efektu, protože všichni z té pohádkové sestavy měli na sobě neprůstřelné vesty. Ti dva zemřeli krátce nato, protože proti přesile tří na jednoho neměli šanci. Ajťáci, kteří se od chvíle útoku téměř nepohnuli, byli poté popraveni vždy jednou ranou z pistole do hlavy.

Trpaslíci se nezdržovali nějakým stahováním souborů z počítačů nebo vyjímáním harddisků, ale Prófa s Rejpalem se najisto přemístili k trezorové, teď už otevřené skřínce a do malé kabely z hrubého plátna z ní vyhrnuli všechny paměťové disky včetně malých flešek.

Šmudla s Kejchalem rozlili po podlahách všech místností v patře benzín, který si donesli v plastových kanystrech. Šmudla pak, když všichni živí sešli do přízemí, škrtl zápalkou a hodil ji do jedné z benzinových louží. Kdyby neměl na obličeji masku, nedal by se přehlédnout jeho samolibý úsměv. On měl prostě oheň rád.

Celá akce netrvala déle než dvě, tři minuty. Když vycházeli z domu, nebyly doposud slyšet žádné sirény. Ani když nastoupili do bílé dodávky, do které zatáhli i vozík někdejší bezdomovkyně.

Auto vyrazilo z města, bez jakéhokoliv zatěžování se nějakými rychlostními limity. Pokud by se jim postavil do cesty šerif nebo některý z jeho zástupců, byli připraveni ho zastřelit, protože se jim jednalo o čas.

Dodávka vylétla z městečka a asi po pěti minutách jízdy uviděli její pasažéři, jak se k nim blíží neoznačený vrtulník. Řidič dodávky zabočil na nejbližší sjezd ze silnice a asi po pěti stech metrech zastavil. To už v bezprostřední vzdálenosti od dodávky dosedl vrtulník na zem. Krátce nato už byla trpasličí sestava na palubě a stroj se s nimi o chvilku později vznesl. Jeho motory zařvaly a vrtulník nejen rychle nabíral výšku, ale zároveň se od dodávky rychle vzdaloval.

Ve chvíli, kdy se trpaslíci loučili se svými pohádkovými obličeji sejmutím masek, hluboko pod nimi došlo k mohutné explozi a dodávka přestala existovat.

1

Zasedačka Policejního ředitelství NYPD byla téměř plná. Zástupce ředitele Lloyd Shanahan se ujal slova a hned na začátku prohlásil, že celou akci bude řídit on. Už samotný tento fakt svědčil o významu, který město případu přikládalo. Případ „Instalatér“ plnil stránky novin, jak klasických, tak elektronických, zabydlel se na obrazovkách televizorů, stal se zdrojem různých debat v barech, kavárnách i pracovištích. A to nebylo dobré. Ze závěrů těch debat vyplývalo, že obyvatelé New Yorku, a především Manhattanu, přestávají mít newyorskou policii rádi. Ne, že by ji předtím nějak zvlášť milovali, ale teď její obliba klesla téměř k bodu mrazu.

Během předešlých dvou měsíců došlo v centrálním Manhattanu k osmi znásilněním a následnému zavraždění mladých žen – vždy v jejich bytě. Což představovalo týdenní průměr dvě oběti. To by bylo, pokud by se nebrala v úvahu samotná podstata těch činů, téměř obdivuhodné. Pachatel musel být velice výkonný a téměř geniální. Vzhledem k tomu, že po sobě nezanechával žádné stopy a nikdy nebyl nikým zaskočen, musel provést dokonalou přípravu, aby se o své oběti dozvěděl co možná nejvíc. Žije-li ve svém bytě sama, a pokud ne, tak v kterou hodinu sama je, a nehrozí-li, že se do bytu vrátí někdo další, kdo by mohl Instalatéra nejen vyrušit, ale i ohrozit. Anebo měl nepředstavitelné štěstí.

„Jak víme,“ pokračoval Shanahan, „Instalatér působí v jistém perimetru, ze kterého se nevzdaluje.“ Shanahan namířil paprsek laserového ukazovátka na mapu, promítanou na vysouvací plátno. Na mapě byly vyznačeny body, kde Instalatér doposud udeřil. „Nevíme, co ho k setrvávání v tomto prostoru vede. Pokud bychom ten důvod znali, možná bychom měli i pachatele. Možná je to jeho zaměstnání, ale na to bych příliš nesázel, protože při frekvenci jeho útoků může sotva navíc stíhat nějakou práci.“ Shanahan se rozhlédl, zdali mu přítomní věnují dostatečnou pozornost, a když usoudil, že víc z nich nedostane, pokračoval. „Také jsme si téměř jistí, že se nejedná o skutečného instalatéra. Opakovaně jsme prošli kamerové záznamy z okolí míst těch činů a v inkriminovanou dobu se tam nevyskytovalo žádné vozidlo, které by odpovídalo něčemu, co podobní řemeslníci ke své činnosti používají.“

„To vypadá na nějakého ducha,“ ozvalo se z pléna. Shanahan se nad tou nejapnou poznámkou kupodivu nerozčílil, ale nevzrušeně pokračoval dál. „Na ty jsme se zaměřili především, ale s nulovým výsledkem. Řekl bych, že náš člověk se pohybuje převážně pěšky a je docela pravděpodobné, že využívá městskou dopravu. Vyloučili jsme i možnost, že by ho někdo vozil, protože proč by to také dělal, když jeden si užívá a ten druhý by mu měl zajišťovat jen servis.“

Shanahan posunul záběry z počítače. Na plátně se objevil muž vcházející do domu jedné z obětí. A po střihu bylo vidět, že asi po půlhodině odchází. A totéž proběhlo i u domu další z obětí. U dalších nebylo video k dispozici, protože v bezprostřední blízkosti domů nebyly žádné pouliční kamery. „Zdá se, že tady bychom mohli něco mít, pokud se jedná o pachatele.“

Bylo velice pravděpodobné, že se jedná o téhož muže. Na rameni měl velkou černou brašnu z pevné silonové tkaniny, po okrajích vyztuženou, aby držela tvar. Muž nepatrně kulhal, ale jeho napadání mohlo být způsobeno vyrovnáváním velké váhy, kterou brašna představovala. U prvního záběru nebylo vidět víc než zhruba desetinu jeho obličeje, protože na hlavě měl kšiltovku a zároveň se díval do země. Další záběr byl už mnohem lepší. I když si i tam dával pozor na to, aby mu nebylo vidět do tváře, stalo se, že při vycházení z druhého domu do něho někdo vrazil a on podvědomě zvedl hlavu. To stačilo k tomu, aby se na záběru objevilo zhruba šedesát procent jeho obličeje. Záběr nebyl kvalitní, ale k identifikaci se použít dal. A bylo pravděpodobné, že technici ho dokáží ještě vylepšit. Jeden z policistů drbnul do své sousedky, prdelaté ženy tmavé pleti, a pohledem jí naznačil, aby se podívala doprava. Kus od nich seděl muž v civilu a upřeně se díval do bodu, ve kterém nebylo nic k vidění. Kdyby neměl otevřené oči, dalo by se říct, že spí. Ale možná byl obdařený darem spát s otevřenýma očima. Policistka se zadívala stejným směrem a její kolega se k ní naklonil.

„Řekl bych, Meg, že je to ten exot ze Sedmnáctky, u kterého se stále ještě nemůžou dohodnout, jestli je idiot, nebo to jenom hraje.“

Prdelatá Meg si toho člověka prohlédla, načež vyprskla smíchy.

„Bavíte se dobře?!“ zahřměl Shanahan. „Pokud nejste na vyšší podlaží policejní práce připraveni, mohl bych vás přidělit ke hlídání kanálových vpustí.“

Meg zbledla, aspoň vnitřně, vzhledem k tomu, že to kvůli barvě její pleti bylo sotva možné.

Když si Shanahan sjednal všeobecnou pozornost, pokračoval. „Teď něco k organizaci. Já budu mít na starosti veškerou logistiku. Mně budou podřízeni poručíci Carter, velitel zde přítomné operační jednotky policejního ředitelství, a Meier, koordinátor posil z jednotlivých manhattanských oddělení. Jejich vyčlenění zástupci jsou zde již též přítomni, proto se někteří z vás pořád rozhlížejí, protože se neznáte. Ale to se brzy změní, protože máme pro vás ke stažení jak do počítačů, tak do telefonů soubor, se kterým budete moci po zadání hesla pracovat. Tam budou jména, funkce, zařazení, kontakty a podobně.“

Shanahan se rozhlédl, zdali je jeho slovům věnována dostatečná pozornost a nebude-li muset poslat někoho do kanálů. Jeho pohled spočinul na posile ze Sedmnáctky, o kterou už projevili zájem pokáraní policisté. Byl to jeho nepřítomný pohled, který dokázal vydráždit i jiné. Ale Shanahan byl na něho upozorněn, a tak se nehodlal zabývat malichernostmi. „Budete rozděleni do skupin, ve kterých budete operovat. V tichosti a bez rozruchu. Nejsme žádné gestapo, abychom udělali rojnice a začali s blokovým čištěním a zatýkali každého, kdo se nám nebude líbit. To je zatím z mojí strany všechno. Teď se vás ujmou vaši důstojníci a seznámí vás s vašimi úkoly.“ Shanahan se zvedl a kráčel ze zasedací místnosti pryč. Ve dveřích se ale ještě otočil a křikl do místnosti: „A dostaňte toho hajzla!“

Všichni si stáhli do svých telefonů předtím zmíněný program a heslem jim bylo číslo jejich služebního odznaku. Z otevřeného programu se detektiv Timothy Prévit – ten exot ze Sedmnáctky – dozvěděl, kam je zařazen a u koho se má hlásit. Přesunul se tedy do blízkosti poručíka Meiera, ale s nějakým přihlášením nepospíchal. Soudil, že až mu budou chtít něco sdělit, udělají to.

Poručík Meier k němu několikrát zabrousil pohledem, ale zatím ho nechával na pokoji. K ruce měl tři seržanty a kolem nich se začaly vytvářet skupinky. Ale vznikaly i samostatné dvojice…

„Co byste chtěl dělat vy?“ vypálil nečekaně Meier na Prévita.

„Já jsem si vždycky přál být zahradním architektem,“ odpověděl Prévit nevinně.

„Chápu,“ řekl Meier vyrovnaně.

V jeho blízkosti zůstávalo jen pár zbylých policistů, ostatní byli už v péči svých seržantů. Ti zbylí však zpozorněli.

„Víte, detektive, že se o vás šíří zvěsti, že jste náramný blbec?“ pronesl Meier. Nevyznělo to však kupodivu zle.

„Něco v tom smyslu se ke mně už doneslo,“ usmál se Prévit bezelstně. „Ale o kom se nevedou špatné řeči?“

„Brilantní postřeh. Víte, když jsem uviděl vaše jméno na seznamu, v první chvíli mě napadlo, jestli nám z jednotlivých oddělení neposílají nepoužitelné blbce, kterých se aspoň na chvíli rádi zbaví, protože je drží víceméně do počtu, aby nepřišli o tabulkové stavy. Ale když jsem si vytáhl vaši složku, musím přiznat, že jsem byl zaražen. V procentu objasněných případů jste na Sedmnáctém okrsku nejlepší, a co se týče celé NYPD, řadíte se k těm nejschopnějším. Takže mi nezbylo než se od svých obav oprostit. Prý rád pracujete sám.“

„To je pravda.“

„Nebo s vámi nechce nikdo dělat?“

„To je další důvod.“

„Máte už nějakou představu, do čeho byste se chtěl pustit? Kromě zahradničení, samozřejmě.“

„Mám.“

„Podělíte se mnou o ni?“

„Chtěl bych se dívat.“

„Všiml jsem si při brífinku. To vám jde docela dobře.“

„Ano.“

„Tak se do toho pusťte. Průběžně mě budete informovat. Na poradách, ale mám i telefonní číslo.“

2

Ten způsob práce Timothymu maximálně vyhovoval. Jako by byl mimo radar – téměř bez kontroly. Na Sedmnáctém okrsku žili v představě, jak je v tom speciálním týmu vytížen. A Meier si mohl naopak myslet, že pracuje od svého někdejšího stolu. Ale Timothy neměl v úmyslu naplnit ani jednu z těch jejich představ. Hned když ho po prvním pohovoru propustili, zašel si do svého oblíbeného bistra, které se nacházelo na půl cesty mezi Sedmnáctým okrskem a jeho bydlištěm. Objednal si kávu a dvě koblihy a pustil se do práce. Nejdřív si přečetl všechny dostupné informace ze staženého programu, ale vyhledal si i jiné informace veřejně dostupné, které by mohly nějak souviset se sledovaným případem.

Znovu se vrátil k mapce, ve které byla vyznačena všechna místa, kde došlo k přepadením. Ta místa nebyla od sebe zase až tak vzdálená, na druhou stranu zase ne tak blízko, aby Instalatér obcházel vše pěšky. Timothy se upnul na to, že pachatel kulhá a kamery na ulicích by takového člověka zaznamenaly. Ne tak však v metru, kde se pohybuje velký dav lidí. Timothy se však nemohl zaměřit na všechny trasy a stanice metra. Jen na Manhattanu byly desítky stanic a on byl sám. Takovou činnost by mohl vykonávat až do odchodu do důchodu, aniž by se dobral nějakého výsledku. Musel se zaměřit na jednu, a i když vzal v úvahu průsečíky jejich tras, nevycházela mu žádná jednoznačně, přesto se musel rozhodnout.

Druhý den zašel Timothy na centrální dispečink, kam se stahovaly záznamy všech stanic. Když vznesl vedoucímu směny svůj požadavek, ten se rozesmál.

„Je příjemné vidět, že ještě dokážu někoho rozveselit,“ pronesl Timothy přívětivě. „Ale můžu vědět, čím jsem vás tak pobavil?“

„Předně: nějací lidé od vás už tady byli před týdnem.“

„A přišli na něco?“

„Neobtěžovali se tím, aby nás informovali o výsledku svého šetření. Ale něco si zkopírovali.“

Timothy trochu posmutněl, když si uvědomil, že jeho nápad nebyl zase až tak originální. Přesto se nenechal odradit. „A to další?“ zeptal se.

„A vy myslíte, že je ještě něco další?“

„Musí být, protože jste řekl předně. A když existuje předně, musí existovat zákonitě i nějaké to zadně.“

„Záznamy ze všech stanic představují stovky, ale spíše tisíce hodin nahrávek. To si chcete všechno prohlížet?“

„Spokojím se ze stanicí Prince Street, kudy projíždějí linky N, Q, R, W. Vyberu si osm dnů a z nich vždy jen určité časové rozmezí. Připadá vám to už více proveditelné?“

„No, to už je lepší,“ usoudil vedoucí dispečerů.

I tak to pátrání trvalo Timothymu skoro celý den, protože stanici hlídalo hned několik kamer. A záznam z každé musel projít. Ale odměnou mu byla fleška, na kterou si přetáhl několik úlovků. Na každém byly záběry muže, ze kterých se sice nedal jednoznačně identifikovat obličej, ale i to byl pro Timothyho důkaz, že muž na nich si je velice dobře vědom přítomnosti kamer a svoji tvář skrývá záměrně. Za rozhodující důkaz však považoval mužovo kulhání. Nebylo nijak výrazné, a pokud by se na ně nezaměřil, bylo by snadno přehlédnutelné.

Timothy zavolal Meierovi a informoval ho o své teorii s podzemkou. O důkazech – aspoň si myslel, že nějaké důkazy objevil – se zatím nezmínil.

„Už tam byli nějací lidé před vámi,“ řekl Meier s malým nadšením.

„Já vím. A přišli na něco?“

„Ve dvou případech máme dojem, že by se mohlo jednat o našeho člověka. Ale co z toho vyplývá? Že jezdí metrem. A kdo nejezdí? Používají ho téměř všichni. Kromě Rockefellera, Donalda Trumpa a nějaké té tisícovky dalších vyvolenců. Ale používají ho miliony Newyorčanů. Takže je víc než pravděpodobné, že i náš Instalatér. A my nemáme tolik lidí, abychom obsadili všechny manhattanské stanice a doufali, že nám tam ten chlap padne do pasti. Ještě něco, Prévite?“

„Ne, pane,“ řekl Timothy, jako by nevěděl, že zatajuje některé informace. Nebo věděl, ale nechtěl ze sebe udělat opět blbce? Ale možná tam nechtěl další policajty, aby podezřelého nevyplašili.

Timothy vyšel z dispečinku s úsměvem na rtech. Vlastně se ničeho, právně vzato, nedopustil. O svém zaměření na metro Meiera informoval. A to, že se bude teď už jen dívat, mu Meier schválil hned na začátku.

Ale ne každé dívání může člověku přinést radost. Když se Timothy vracel domů, uviděl v jedné cukrárně, dva bloky od jejich bytu, svoji ženu Mavis. Na tom by nebylo zase nic až tak zvláštního, protože ženy prostě do cukráren někdy chodí. Co v jeho pohledu však zaskřípalo, byla přítomnost cizího muže u téhož stolku. Ani to však nebylo nic odsouzeníhodného, protože při nedostatku místa se na veřejném místě mohou u jednoho stolku sejít dva úplně cizí lidé. To by však nesměla být většina ostatních stolků zcela prázdných. Navíc se ten muž díval na Mavis, jako by se díval na zjevení Panenky Lurdské. To se zdálo Timothymu divné, protože on se na svoji ženu poslední roky… no poslední, vlastně téměř po celou dobu jejich vztahu nikdy tak nedíval. Mavis nebyla nikdy nějakou výraznou kráskou, zvláště po narození jejich dětí se začala přetvarovávat a později připomínala spíše hrušku se základnou kolem pasu. Ostatně ani Timothy nebyl nikdy objektem žádostivosti žen. Navíc si v této oblasti nikdy příliš nevěřil, a tak skončil v manželství právě s Mavis.

Jejich manželství neprospělo ani plnění manželských povinností, které stanovila Mavis na středy. V posledních letech Timothy dost často sexuálně selhával. Jeho žena ho podezírala z nevěry, ale nebylo tomu tak. Pak došlo k něčemu velice neblahému, když si ho jedna žena, velice krásná žena, vybrala – ne pro jeho krásu, ale jako prostředek v plánu, ve kterém se rozhodla zavraždit svého manžela. Ale on, Timothy, v sobě našel dost morálních sil, aby se v poslední chvíli dokázal ještě vzepřít. A to už měl stažené kalhoty, a to nejen ty svrchní. Ne že by si je stáhl on. Ale když v poslední chvíli vešla do místnosti služebná mexického provedení… Tak to ne, takové věci Timothy nikdy nedělal. Souložit za přítomnosti další osoby. Ne, to ne. On míval vlastně zábrany souložit za přítomnosti byť jediné osoby, i když, technicky vzato, ta k tomu potřebná byla. Ne, že by ho snad přitahovali lidé stejného pohlaví. Ne, to už vůbec ne. Dokonce míval zábrany obnažovat se u mušle, když u nějaké další vykonával svoji potřebu jiný muž.

Timothy si často vzpomněl na výrok majitelky jednoho jalového naftového vrtu svému stejně neúspěšnému pomocníkovi a věčnému smolaři v jednom starém filmu ze šedesátých let, když přišla řeč na sex. Řekla mu:

„Já bych nejraději měla od každého vybavení jeden kus. Nikoho dalšího bych už nepotřebovala, protože bych se mohla šukat sama.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

1

2