Vlastimil Vondruška

Kronika zániku Evropy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2019

© Alena Vondrušková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9007-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9008-6 (mobi)

Mé ženě Aleně

Autor prohlašuje, že jde o dílo literární, nikoli prognostické. Každý rozumný čtenář jistě chápe, že jde o románovou vizi, jako to věděli třeba čtenáři George Orwella.

1. ČÁST – JAK TO CELÉ ZAČALO

I – PROLOG

ADAM (1984–1989)

Rok 1984, listopad

Z deštivé mlhy se vynořil stříbrný iljušin se čtyřmi vrtulemi a plavně s mírným zahoupáním dosedl na ranvej ruzyňského letiště. Pilot obratně brzdil a letadlo zastavilo přímo proti odbavovací hale. Adam Wagner si oddechl. Létal velice nerad, pokud by nemusel, nikdy by do letadla nesedl. Vstal, z poličky nad sedadly vytáhl svůj trochu odřený kožený kufřík a zamířil k východu.

„Děkujeme, že jste využil služeb Československých aerolinií,“ loučila se s ním letuška v modré uniformě a s profesionálním úsměvem dodala: „Brzy na shledanou.“

Kovové schůdky byly kluzké, stále drobně mrholilo. Sešel dolů a nastoupil do autobusu, který je odvezl k nedaleké budově. Adam si připravil pas a už se těšil domů na ženu a své tři děti.

Čekala ho nezbytná pasová a celní kontrola.

„Ukažte celní prohlášení! V pořádku, další!“

Prošel uzounkou chodbičkou a chtěl pokračovat do odbavovací haly, kde si cestující vyzvedávali zavazadla, ale cestu mu zastoupili dva muži. Byli středního věku, s krátce ostříhanými vlasy a oba měli dlouhé světlé pláště.

„Soudruh doktor Adam Wagner?“

„Jistě, přejete si?“

„Státní bezpečnost. Musíme si promluvit. Nedělejte potíže a pojďte s námi.“

„To bude nějaký omyl,“ vyhrkl polekaně. Nikdy neměl se Státní bezpečností nic společného, ale jen její jméno stačilo, aby se mu srdce sevřelo strachem.

„To se určitě vysvětlí. Tak už pojďte, soudruhu,“ řekl netrpělivě ten druhý a natáhl ruku pro jeho kufřík. „Ponesu vám ho.“

„Ale já…“

„O zavazadlo se vám postarají.“

Neodvedli ho do Bartolomějské, jak si myslel, ale do malé kanceláře přímo na letišti. Byla stroze zařízená, otlučený psací stůl, několik židlí, na stole lampa a u zdi plechová kancelářská registratura. Vedle dveří byl věšák a na nízkém stolku elektrický vařič s konvicí, pár různých porcelánových hrnků, dóza na kávu a miska plná kostek cukru.

„Dáte si kávu?“ zeptal se ten, co nesl kufřík. Připravil tři hrnky, do každého naložil pořádnou porci kávy a zkontroloval, zda je v konvici voda. Jeho druh zatím otevřel registraturu a vytáhl tlustý šanon, blok a propisovací tužku. Vše úhledně rozložil na stůl a uvelebil se v rozvrzaném křesle. Rukou ukázal Adamovi na prostou tonetku. Pak sáhl do kapsy a vytáhl Adamovo celní prohlášení a lístek, který odevzdal při pasové kontrole.

„Tak soudruhu, co s tebou?“ začal neurčitým, skoro lhostejným hlasem. Adam znepokojeně zaregistroval, že už mu nevykají. „Tys byl v Londýně, je to tak?“

„Jistě. V pasu mám vízum, cestu mi schválil zahraniční odbor Československé akademie věd. Byl jsem tam na konferenci. Jsem totiž sociolog.“

„To my všechno víme. Nás ale zajímá to, co si myslíš, že my nevíme.“

„Byl jsem na konferenci o literatuře. V rámci státního plánu výzkumu se věnuji studiu vztahu mezi uměleckou imaginací a realitou. Píši o té věci knihu.“

„I to víme. V tom kufříku máš jistě text referátu, který jsi tam četl.“

Adam Wagner se zarazil. Co mohou vědět? Ta konference byla v Londýně a účastnili se jí vědečtí pracovníci z celého světa. On byl jediný Čech, alespoň pokud si stačil všimnout. A referát, který tam četl, pro jistotu zahodil, kdyby ho na hranicích prohlíželi. Věděl, že musí být opatrný.

„Možná ho v kufříku mám, mohu se podívat? Pokud jsem ho ovšem nezapomněl v hotelu. Byl jsem trochu nervózní, bojím se létat. Chápete?“

„Jistě, my chápeme všechno. Byla by ovšem škoda tak zajímavý referát zapomenout v Londýně. O čem jsi hovořil, soudruhu?“

„O utopii. Mou specializací je dílo Thomase Mora. To byl Angličan, který pojem utopie vytvořil.“

„Ano, tak se to píše v tvé žádosti, abychom tě na konferenci pustili,“ přikývl chápavě muž za stolem. Jeho druh rozestavil po stole hrnky s báječně vonící kávou. Pak se posadil na židli stranou a do bloku si dělal poznámky.

Muž za stolem se napil, spokojeně mlaskl a pokračoval: „Tys nás ovšem podvedl! Ve skutečnosti jsi měl referát o jiném Angličanovi. Jmenoval se George Orwell a je autorem dvou knih, z nichž čpí na sto honů buržoazní dekadence a fašismus!“

Adam Wagner zbledl a rychle se napil, aby zakryl rozpaky. Káva byla horká a trochu si popálil jazyk. Mlčel, co taky říct?

Muž za stolem vytáhl ze svého šanonu papír a už nehovořil lhostejně. Zvýšil hlas, skoro křičel: „Orwellův román 1984 předvídá jasnozřivě prostřednictvím vize budoucího života Londýna komunistickou realitu mé vlasti. Velikost Orwella je v sociologické metodě, jíž dokázal zobrazit podobu totalitních režimů. Onen Velký bratr, který v románu sleduje hrdiny, není nic jiného než moderní strukturovaná síť špehů, donašečů a skalních komunistů, prostřednictvím níž socialistické vlády dusí každý sebemenší náznak odporu. Řekl jsi to, soudruhu?“

„Jak ale… Kdo vám to řekl?“

„Tak řekl jsi to?“ zařval najednou, skoro brunátný vztekem druhý muž a udeřil zlostně blokem o stůl. Adam si všiml, že si do něj kreslil jakousi čmáranici, snad postavu nahé ženy.

„Není to přeloženo sice úplně přesně, ale ten smysl to má,“ prohlásil s neskrývaným náznakem vzdoru. „Ta konference se konala k osmdesátému prvnímu výročí Orwellova narození. A jeho slavný román se odehrává právě v tomto roce.“

„Tak vidíš, že to jde,“ konstatoval muž, který právě vybuchl, sebral blok, otočil list a začal zase něco čmárat.

„Hrubě jsi porušil etiku socialistického vědce, lhal jsi a urazil svou vlast,“ konstatoval chladně muž za stolem. „Prokurátor by to jistě označil když ne za vlastizradu, pak rozhodně za úmyslné poškození dobrého jména Československa v zahraničí. Na to je nejnižší sazba půl roku nepodmíněně.“

Adam Wagner těžce polkl a na okamžik zavřel oči. Dostali ho. Na té konferenci musel být někdo od nich. Maně se mu vybavil záběr z Vávrova filmu Jan Hus, kde pod kazatelnou stojí jakýsi fanatický mnich a zapisuje kazatelova slova. Ta pak použil kostnický koncil, když Jana Husa posílal na hranici. On zřejmě skončí podobně. Před očima se mu mihla rozesmátá tvář jeho ženy Marty a dětí. To poslední se narodilo ani ne před rokem.

„Posloucháš nás, soudruhu, nebo spíš?“

„Poslouchám, půl roku.“

Muž za stolem přikývl a začal prsty bubnovat do desky stolu. Přitom se na Adama díval zálibně, stejně jako sběratel motýlů na nový a neobyčejně zajímavý exemplář.

„Máš tři děti, Roberta, Barborku a Václava. Ty snad nechceš, aby vyrůstali v míru a jistotách, které jim může nabídnout jen rozvinutá socialistická společnost?“

Adam by rád zařval, že to tedy rozhodně nechce, jenže teď nešlo o něj a jeho vědeckou práci, ale o rodinu. Stiskl dlaně a pokorným hlasem prohlásil: „Udělal jsem velikou chybu, soudruzi. Nechal jsem se zmást návštěvou kapitalistické země. Rád bych tu chybu nějak odčinil.“

„Komunistická strana umí být velkorysá,“ pousmál se muž za stolem. „Ty pracuješ v Sociologickém ústavu. Nejsi sám, kdo podlehl buržoazní ideologii. Ne všichni jsou však ochotni přijmout sebekritiku a napravit se. Ty ochotný jsi, že ano?“

Adam Wagner zbystřil. Ano, udělal chybu a bude za ni muset zaplatit. Ale snad se dá ještě alespoň něco málo zachránit. Rychle uvažoval, kam až je ochotný couvnout. Měl ženu a tři děti. A svou práci, kterou miloval. Léta studoval, aby se mohl věnovat vědě, ne aby lepil pytlíky v komunistickém vězení. Poprvé měl možnost svobodně prezentovat výsledky svého bádání, a takhle žalostně to dopadlo. Nejspíše po něm budou chtít, aby donášel na své kolegy. Nebyl si jistý, zda je ochotný tak vysokou cenu zaplatit. Sklopil oči a tiše se zeptal: „Co mám tedy udělat?“

„O tom, co se u vás děje, máme celkem dobrý přehled,“ řekl muž u stolu a ze šanonu vytáhl jakýsi tiskopis.

„Co nám však dělá starost, je fakt, že po odchodu soudruha Kopala do důchodu nemá vaše stranická buňka dostatek členů, aby mohla podle stanov fungovat samostatně. Tady máš přihlášku do komunistické strany. Je už vyplněná, jak vidíš. Staneš se kandidátem strany, na dva roky, a pokud během té doby prokážeš, že jsi té cti hodný, přijmeme tě mezi sebe. Jestliže však pochybíš, zavřeme tě do vězení, rozumíme si? Tvůj nejstarší syn končí na podzim základní školu. Má výtečný prospěch a podal si přihlášku na gymnázium. Už kvůli němu si nemůžeš dovolit kádrový škraloup! Jakže se jmenuje? Robert, že? Hezké jméno.“

„A moje práce?“

„Budeš v ní samozřejmě pokračovat. Jako kandidát strany budeš chodit na školení a jistě tam načerpáš dostatek podnětů, abys pokračoval ve svém výzkumu ze správných marxistických hledisek.“

Adam Wagner nebyl tak naivní, aby se zeptal, zda si může tuhle nabídku rozmyslet. Ostatně, nebylo ani co. To, co po něm chtěli, mu dávalo na dva roky odklad. Věřil, že se do té doby může hodně věcí změnit. Tam, v Londýně, pochopil, že komunismus to už dlouho vydržet nemůže. Byl fascinovaný představou skutečné demokracie. Natáhl ruku, vzal si od soudruha propisovací tužku a podepsal.

Na chodbě před dveřmi kanceláře na něj čekal jeho kufr. Pracovník tajné bezpečnosti, který v ruce třímal jeho přihlášku, ho doprovodil až do odbavovací haly.

„Budu tvůj stranický ručitel. Jmenuji se František Hrouda, budeme se občas setkávat. Zajímá mě sociologie. A literatura taky, studoval jsem ji v Moskvě. Tak čest práci!“

Adam vyšel do uplakaného odpoledne. Déšť spíše zesílil. Původně chtěl jet autobusem, ale byl ze všeho tak zoufalý, že mávl na taxík. S pomocí řidiče uložil zavazadlo do kufru a sám se posadil na zadní sedadlo, aby se s ním nemusel bavit. Potřeboval si srovnat myšlenky. Sjeli na čtyřproudovou silnici a zabočili k Veleslavínu.

Horečně přemýšlel, byl vždycky zvyklý analyzovat fakta. Na londýnské konferenci měl podle Státní bezpečnosti říci, že Orwellův román 1984 jasnozřivě předvídá prostřednictvím vize života v Londýně komunistickou realitu jeho vlasti. Tak si to sice tady v Praze připravil, ale při projevu tam v sále Britské královské společnosti slovo Londýn ze zdvořilosti k hostitelům vynechal. Jak je možné, že tohle soudruzi nevěděli?

Okamžitě ho napadlo jediné logické vysvětlení. Netušili, co tam doopravdy říkal, protože znali jen koncept. Existoval jediný člověk, kterému ho tady v Praze přečetl. Doktor Leopold Pokorný, kolega. Spolu studovali, po promoci nastoupili do Sociologického ústavu a seděli v jedné pracovně. Jejich rodiny se stýkaly a Polda byl kamarád, před nímž dosud neměl žádné tajnosti.

Rok 1987, březen

Adam Wagner svému příteli a kolegovi Leopoldu Pokornému neřekl nic o svém zadržení. Styděl se rovněž zmínit o podezření, jehož se nemohl zbavit. Dál se s ním bavil o rodině, o politice, o své práci. Nenápadně však změnil dikci a opatrně, ale nesmlouvavě hájil výdobytky socialismu. Vždycky ovšem jen tak, aby si z něj ostatní nemohli dělat legraci. V Sociologickém ústavu měla většina kolegů jasná stanoviska, hodně odlišná od toho, co se psalo v Rudém právu. Časem se z něj stal mistr oportunismu.

Od Státní bezpečnosti měl celkem klid. Občas s ním pohovořili, ale většinou nechtěli vůbec nic. Díky členství ve straně se stal členem redakce Sociologického časopisu a vedoucím ústavního plánu výzkumu. Soudruhům odpovídal za to, že vědecká a publikační činnost jeho kolegů bude kráčet ideologicky správným směrem. Nebylo to obtížné, nikdo nemínil spáchat vědeckou sebevraždu.

Protože se choval korektně, byl přesně po dvou letech od svého průšvihu přijat za člena Komunistické strany Československa. Doma to tajil a jeho žena Marta se to dozvěděla teprve před půl rokem. Prozradil jí to jejich rodinný přítel doktor Leopold Pokorný.

Marta přilétla domů, v obličeji brunátná zlostí. Křičela: „Že to není pravda?“

Pokusil se jí to vysvětlit, nazvala ho zbabělcem a zrádcem. Večer se odstěhovala z ložnice do obývacího pokoje a od té doby se spolu už ani jednou nemilovali. Dvakrát ji na kolenou prosil se slzami v očích, aby mu to odpustila.

„S rudým čunětem já spát nebudu!“ zaječela na něj, když se pokusil plnění manželských povinností vynutit. Tím jejich manželství prakticky skončilo, i když formálně trvalo dál, ale nemluvili spolu a každý si začal žít po svém.

V létě, když byly děti u babičky, ho Marta požádala o rozhovor. Posadili se do křesel a jeho žena otevřela lahev červeného vína. Nalila a připili si. Adam čekal, co z toho vzejde. Cítil z ní cosi, co neznal. Tohle už nebyla jeho Marta, kterou tak miloval a s níž měl tři děti.

„V tomhle měsíci máme jedno významné výročí,“ začala s pohledem upřeným na hladinu vína. „Ale o něm ty asi nic vědět nebudeš, protože se tě netýká. Ale my, kteří to myslíme s touhle zemí dobře, slavíme desáté výročí vzniku Charty 77.“

Neodpověděl, moc dobře však věděl, o čem mluví. Znal Chartu skoro slovo od slova, studoval ji, protože ho odborně zajímal vznik a fungování totalitních režimů. Byl sociolog a byla to jeho práce. Navíc s většinou toho, co se v ní psalo, z odborného hlediska souhlasil. Charta celkem přesně popisovala situaci, jak ji chápal on. Ale nikdy o tom s manželkou nemluvil, bál se.

„Včera jsem ji podepsala,“ pokračovala Marta a obrátila na něj oči. Byly černé a on se do nich při milování tak rád díval. „Nebylo by jistě dobré, abych ti kazila tvou stranickou pověst. Proto jsem požádala o rozvod. Doufám, že s tím souhlasíš. Náš další společný život nemá žádnou cenu.“

„Ale Marto…“

„To je všechno, co jsem ti chtěla povědět. Rozhodla jsem se. Našla jsem si jiného muže. Je skvělý a rozumíme si. Má vilu, odstěhuju se k němu.“

„A co děti?“

„Barborku a Vašíka si můžeš nechat. I s tímhle bytem. Jsou malí, já bych na ně neměla čas. Navíc chodí do školy tady, těžko by si zvykali jinde. Soud by je stejně přiřkl tobě, když jsi ten komunista. Budu se starat o jinou rodinu. Robert je naštěstí už skoro dospělý. Všechno jsem s ním probrala. Stojí na mé straně, odstěhuje se na kolej, nechce bydlet s komunistou.“

Adam mlčky přikývl, bylo zbytečné s ní diskutovat. Když odešla, lahev dopil a pak mírně podnapilý naříkal dlouho do noci nad nevděkem světa.

Dva dny poté se musel účastnit recepce na velvyslanectví Sovětského svazu. Konala se na znamení vědecké družby a měl tam schůzku s Františkem Hroudou. Ten si pro setkání vybíral různá místa, nikdy ho však nepozval do budovy Státní bezpečnosti.

Ještě než se v davu lidí našli, stihl Adam vypít tři vodky na zlost.

Zajedl je chlebíčky s kaviárem a natáhl ruku pro další číšku.

„Zapíjíš zlost, nebo slavíš?“ uslyšel za sebou. Nemusel se ani ohlédnout, ten hlas poznal hned. Byl vemlouvavý a sebejistý.

Protože měl už trochu v hlavě, jízlivě odsekl: „Ty nevíš? Já myslel, že u vás víte všechno.“

Pracovník Státní bezpečnosti kývl na číšníka a vzal si také vodku. Připili si.

„To, že se zbavíš manželky, je chytré,“ řekl pak uznale. „My ji máme v merku už delší dobu. Stýká se s lidmi kolem Václava Havla. Nechávali jsme ji kvůli tobě v klidu. Až budeš mít rozsudek o rozvodu, skřípneme ji, neboj se.“

„Nešlo by nechat ji na pokoji?“

„Soudruhu, tobě nic neříká třídní boj?“ Hrouda se znovu napil a chápavě konstatoval: „Jenže ty ji máš asi pořád rád, že? Uvidím, co se dá dělat. Ale ona není důležitá. Mluvme o tobě. Dlouho mi trvalo, než jsem to prosadil. Teprve díky tvému rozvodu to dneska ráno prošlo. Budeš oficiálně jmenován kádrovou rezervou na ředitele Sociologického ústavu. Váš ředitel za dva nebo tři roky odejde a pak jmenujeme tebe.“

Jeho optimismus a vševědoucí úsměv Adama Wagnera díky vypitému alkoholu naštval. Místo aby mu poděkoval, odsekl: „To je skvělé. Ovšem za předpokladu, že tu za pár let budete pořád ještě vládnout.“

„Tím míníš komunistickou stranu?“ podivil se klidně. „Já dělám, co ti na očích vidím, a ty se chováš nevděčně. Ale jsi sociolog. Zatraceně dobrý, i když máš v marxismu-leninismu zjevně značné mezery. Tys tu poznámku neřekl jen tak do větru. Co víš?“

„Nevím nic,“ ulekl se Adam. Ještě si budou myslet, že se mu žena svěřovala a on ví o plánech chartistů. Chvatně se pokusil své hloupé uřeknutí uvést na pravou míru: „Jsou to jen takové sociologické úvahy.“

„Ty mne zajímají! Od té londýnské konference víme o tvé odborné práci jen to, co prezentuješ oficiálně.“

„Jistě,“ přisvědčil. To bylo poprvé, co se s Hroudou vrátili k tomu, jak se vlastně seznámili. Dnešek však byl pro Adama zvláštní, nedokázal si pomoct a musel mluvit. Nebyla v tom jen vypitá vodka. Jako by se Martiným odchodem otevřela stavidla, která zadržovala jeho ponížení a sebelítost. Podíval se do široké, na pohled nevinné a upřímné tváře pracovníka Státní bezpečnosti, a provokativně vypálil: „Od té schůzky na Ruzyni vím, že vám donáší doktor Pokorný.“

„Není sám,“ souhlasil chápavě František Hrouda a dopil svou číšku. Postavil ji na podnos, ale novou si nevzal. „Neodbíhej od tématu, soudruhu. Proč si myslíš, že komunismus brzy padne?“

„Nemyslím si to, vycházím jen z teoretických modelů. Obecně platí, že se každý společenský systém dříve nebo později dostane do krize. Vládnoucí vrstva není už schopna po staru vládnout a utlačovaná vrstva není už ochotna po staru žít. To se dočteš v každé učebnici marxismuleninismu.“

„Znám ten Leninův citát. Jenže on mluví o vykořisťovatelských společnostech, nikoli o té naší.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. ČÁST – JAK TO CELÉ ZAČALO

I – PROLOG

ADAM (1984–1989)

II – KLID PŘED BOUŘÍ

III – SYPE SE TO

2. – JAK BY TO MOHLO SKONČIT

IV – GALSKÁ PŘEDEHRA

V – KLOPÝTÁNÍ

VI – PÁD NA DNO

VII – BOJ O PŘEŽITÍ

VIII – RECONQUISTA