Původně část textů vyšla na blogu naší webové stránky www.busny.cz.

O cestě Afrikou vznikl i seriál BUSNY, jehož druhou řadu

z cesty ZPĚT uvidíte nově na Mall.tv.

© Marika Dumková, 2019

Ilustrace © Marika Dumková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-585-1

Všem cestovatelům tělem i duší,

babičkám a dědům

ÚVOD

Před pěti lety mi můj kluk David ušil k prvním společným Vánocům medvídka jménem Hugo. Vzali jsme ho s sebou do Thajska a Kambodži a zjistili jsme, že na cestách je hej a sedět denně v kanclu u počítače už taková sranda není. Pár let nato, když už to Davidovi v práci přerůstalo přes hlavu, jsme si na ten měsíc v jihovýchodní Asii vzpomněli a David se mě zeptal, jestli na chvíli doma všeho nenecháme a nezačneme cestovat. A tak jsme vymysleli projekt Busny; Marika, David, Hugo a bus jedou do světa.

Busny nebo Buzny? Název vymyslel David a on je dyslektik, takže záměna s za z je možná. Jsme Busny, protože jezdíme tzv. busem, starou čtyřkolkou VW T3. Náš Volkswagen ale není jen tak ledajaké auto, jeho rezivějící plášť kryje růžová nálepka. Koukat na Afriku z růžového busu je asi jako koukat na svět přes růžové brýle. Vše je trochu zářivější a veselejší než ve skutečnosti. Tento úhel pohledu se snažíme přenést i mimo auto a brát věci, co přichází, s nadhledem, nejlépe s humorem. I navenek má bus pozitivní účinky. Nepůsobí jako vojenské auto, zdá se, že snad ani nejsme turisti, vypadáme prostě jako zmrzlinářský vůz.

Busny jsme my dva, jsou to i naši občasní pasažéři, je to seriál o našem pohledu na svět, videa, která točíme a editujeme v busu a posíláme do Česka. Jsou to i texty a ilustrace, jež vznikají on the road. Možná jste už četli TAM, vítejte tedy na cestě ZPĚT. Busna je každý, kdo nastoupí do našeho busu nebo o tom alespoň sní. Vítejte na palubě!

V Africe nomádem,v Evropě bezdomovcem

Kde jsme se tu vzali

Konečně sedíme na Střelkovém mysu. Jedenáct měsíců na cestě, skoro rok, co jsme v Africe. A jižněji už to nejde. Jednu nohu ráchám v Indickém oceánu a tu druhou v Atlantiku. Je to asi jako u Mácháče, akorát jsou větší vlny a nevidíme na druhý břeh. Všude kolem kormoráni suší křídla a dál jen slaná voda a vlny, z nichž některé by klidně mohly být velryby. Naše cesta východní Afrikou skončila. „Mariko, my jsme to dokázali!“ „A co jako?“ „No, dojet na jih přece.“ „Já vím, ale co teď?“ Kouknu na Davida a v jeho očích vidím odraz těch nekonečných vod. Cesta už vede jenom zpátky. Teď se musíme dostat domů.

Při putování na jih Afriky jsme natočili první řadu seriálu Busny. Videa nás po cestě sem živila, za každou odeslanou epizodu nám na účtu přistály zlaťáky a my je rozházeli po celé východní části světadílu. Na pokračování cesty však nezbylo. Měli jsme velké plány o tom, jak objedeme celý svět, busu se ale asi tak daleko nechce, a tak se už stihl porouchat tolikrát, že jsme utržené peníze museli nacpat nikoliv do cestování, ale do náhradních dílů a oprav. Teď máme jen tu starou rachotinu. Máme taky Huga, kterému jsem musela znovu přišít oko. A máme sami sebe, náš vztah, co přežil navzdory ponorce, hádkám a různým drobným katastrofám, které nás na černém kontinentu záhadně a často provází.

Jsme bez peněz, ale když už jsme tady, nějak to musíme zvládnout. Spočítali jsme, že ukončit cestu, naložit bus na loď do Hamburku a letět z JAR do Česka vyjde finančně asi stejně jako jet zpátky po zemi. Tak to není moc o čem přemýšlet, pojedeme. Jedinou nevýhodou je, že to bude déle trvat, devíza času se ale zrovna v Africe moc nepočítá. Promýšlíme tedy další plán. Vrátíme se zpět po vlastní ose západním pobřežím. S novou cestou se otevírají i nové možnosti, poznáme další kus světadílu, natočíme druhou řadu seriálu Busny. Pojedeme turisticky docela neprobádanými zeměmi jako Angola, Kongo nebo Nigérie, ze kterých mám husí kůži už teď. To může být zajímavé pro pořad, pro knížku, pro nás dva, pro každého, kdo se do západní Afriky nikdy nepodívá. Jen si musíme dát setsakra majzla. Věříme, že se to povede, s každým problémem se přece objeví nečekaná příležitost nebo špetka štěstí.

Na skok domů

Od začátku roku jsme jako koule, která cestou nabaluje další a další průšvihy. Aby toho nebylo málo, naše fakap období dovrší ještě cestou po pobřežní jihoafrické Garden Route smutné zprávy z domova. Davidovi zemřela babička, a tak musíme do Česka za rodinou a na pohřeb. V zasmušilé náladě bereme trasu z pobřeží přes Dračí hory rychlostí blesku, míjíme Lesotho, v Pretorii necháváme auto na generální kontrolu u mechanika, rozloučíme se s kamarády v Centurion a Johannesburgu a letíme domů. Jako zázrakem nám zrovna prodlouží vícevstupová jihoafrická víza, takže můžeme odcestovat do Evropy, a pak se legálně vrátit zpět vyzvednout bus.

Vše jde ráz na ráz, ani se nenadějeme a sedíme v letadle. David nesnáší létání. Celou cestu třímá mou ruku a při turbulencích mám pocit, že snad vyleze z vlastní propocené kůže. Po pár hodinách letu v záplavě mraků zahlédneme vrcholek Kilimandžára, a to už nás čeká přestup v Addis Abeba. Po čase jsme zase zpět v naší oblíbené Etiopii. Kamarádi nás dopředu varují, že letiště v Addis je nejhorší letiště na světě, ale jsme příjemně překvapení. Špinavé, ale funkční záchody, spousta obchodů v kontejnerech postrkaných po velké hale, neuvěřitelný mumraj všech možných národností a ras. Sedíme tu na zemi, snažíme se chytit neexistující etiopskou wifi a jsme vlastně nadšení. Přece jak jinak má vypadat letiště v Africe?

Skoro násilím Davida strkám do navazujícího letu, za chvíli přece budeme ve Vídni a odtud už je to domů, co by kamenem dohodil! Po dalších pěti hodinách Davidova utrpení opravdu jsme v Evropě. Batohy nám na pásu přijedou mezi prvními, rychlovlakem na nádraží Vídeň Mitte a už jsme ve vlaku do Brna. Jedenáctiměsíční cestování jsme cestou zpět sfoukli za jedenáct hodin!

Kulturní šok

Je brzy ráno a všichni, oblečení do sak a halenek s koženými kufříky a fancy taškami, spěchají do města vydělávat. Vlak jede na minutu přesně. Jsme z cesty pěkně zvalchovaní. Cítím se jako smradlavý bezdomovec a možná jím vlastně jsem. Všude je krásně, je léto, teplo, všichni voní a starají se o sebe. Nikde se neválí odpadky. Každý tu vypadá čistě a bledě. Najednou je nezvyk, že jdeme ven a nesvítíme jako dvě svíčky v ulici plné černochů. Okamžitě se mi začne stýskat po tmavých kůžích a bělostných úsměvech. Tady se nikdo neusměje, každý spěchá s prohlubující se vráskou na ustaraném čele. Vždyť je tu tak krásně a všechno máte, lidi, proč se celý den nesmějete?

Brno. Chceme se tu trošku oklepat a vzpamatovat. Ale dovedete si představit, jaké je vrátit se po roce cestování domů? Času na odpočívání moc není a k práci se dostaneme jen ve složitě ukradených chvilkách, protože tady si nás přece chce každý náležitě užít. Teď je náš čas odměřen na minuty, ale letí nekontrolovaně po hodinách a dnech. Letí jako splašené stádo, my nemáme otěže, jen zmateně poskakujeme po neosedlaných hřbetech rodinných návštěv, přátelských objetí, vypitých skleniček, setkáváme se s obchodními partnery, kolegy, cestujeme mezi Prahou a Brnem a zahajujeme další rundu návštěv kamarádů, rodiny a jejích nových přírůstků. Všichni jsou zvědaví, co s námi je, proč jsme ještě nevydali nový díl seriálu, proč jsme zpět a co bylo to nej v Africe. Modlím se, aby nás kopyta lásky a očekávání nerozdupala. Abychom měli peníze na zpáteční letenky a hromadu náhradních dílů, organizujeme přednášku a sháníme si alespoň nějakou práci. Holt, když nevydáváme díly, není na díly.

Odjezdy a návraty

Jako bumerang se nám vrací otázka, kdy se vracíme, a já ji nechápu. „Kdy se vracíte?“ Právě jsme se přece vrátili. „Kdy se vrátíte z další cesty?“ nebo „Kdy už zase odjedete, kdy poletíte pryč? Odjíždíte z domova, nebo jedete domů do Afriky?“ anebo „Kde bydlíte?“ Bydlíme přece v busu, takže v Pretorii. Snad je to jen dočasně, ale z nás, dvou afrických nomádů, se v Česku stali bezdomovci.

Těch pár společenských týdnů po gaučích u kamarádů uteče jako voda. Jsme zase trošku v obraze. Poznali jsme nové členy rodiny a přátel a jsme rádi, že jsme všechny po roce viděli. Ten shon, který tu panuje, nám však stále uniká. Stále mám pocit, že něco nestíháme. V Africe jsme si navykli na pomalé tempo i na to, že nic nefunguje, ale zato se na cokoli dá počkat. Zde všichni běží v roztočeném kole svých životů, nečeká nikdo. A my, rozsypaní ročním životem bez rutiny, nejsme schopni pobrat evropské tempíčko a do toho kola nastoupit.

Jsme vděční všem, které jsme doma potkali, děkujeme za slova podpory a lásku, za poskytnuté sofa a plnou ledničku a omlouváme se za naše čela obtisknutá na deskách večírkových stolů a vyprázdnění těch plných ledniček. V hlavě mi hlodá myšlenka, jak snadné by bylo už v Evropě zůstat. Vykašlat se na bus, nechat Afriku Afrikou, najít si bydlení, vrátit se do práce a pokračovat v normálním životě. Ale to prostě nejde. Jasně, že se vracíme. Už se vlastně těším zpátky do Afriky. Vždyť tam máme domov, parkujeme tam bus!

Odlétat z léta

VČesku zrají meruňky, stromy jsou plné černých třešní, na procházce se cpeme lesními jahodami, malinami a borůvkami, slunečnice na polích sklání své těžké hlavy a kynou jimi od východu k západu. A my z té nádhery odlétáme do Afriky, ale ne do zaprášené, rudé a horké, kterou si možná představujete, ale do vlezlé zimy, ve které se bez péřovky a teplého oblečení neobejdete, do jižní Afriky, kde na nás čeká náš milovaný vůz.

český váhový přírustek

Při odbavení na letišti na nás paní civí, co to proboha vezeme, že máme tak těžké krosny. Platíme poplatek za nadváhu zavazadel. Za vlastní nadváhu naštěstí nic platit nemusíme, přestože jsme v české táčovo-vepřovo-pivní výkrmně jistě přibrali pár kil. Jen doufáme, že nám za toho půl metráku pružin, vypínačů a buso-součástek v batozích nenapaří žádné clo.

Půl roku nejde jen tak dospat

Ani se nenadějeme a přistáváme na letišti v Johannesburgu. Cestování letadlem teď vnímám jako nepochopitelně rychlé, během půl dne jsme smázli vzdálenost přes půl světa, ocitli jsme se v jiném ročním období a jsme zase zpátky. „Už nikdy nikam nepoletím,“ vystupuje David z letadla se svojí typickou větou na rtech a nám oběma je jasné, že až bude potřeba, stejně zase poletí. K naší úlevě i přes přestup z letadla na letadlo dorazily do Afriky i batony. Na celním si nás ani nevšimnou. Zatínáme zuby, nakládáme si tu tíhu na záda a spěcháme do Pretorie.

Je tak deset nad nulou, kolemjdoucí jsou zamotaní do kulichů a kozaček, ale na slunci je krásně, asi jako u nás v půli podzimu. Sice nemrzne, jak nás dopředu varovali místní, ale v Západním Kapsku v týdnu napadl sníh, první asi po sto letech, a studená fronta je cítit i tady, hlavně ve stínu nebo když padne tma. Kosa je venku i uvnitř. Domy nejsou zateplené, okna jednoduchá s izolační vrstvou maximálně ze záclony, takže zimě nikde neutečeme. Listí z většiny stromů opadalo, dny jsou zatraceně krátké a my teď konečně máme tu správnou vánoční atmosféru, kterou jsme neměli před půl rokem na Štědrý den v Malawi. Bojím se ale, že v červenci do Afriky žádný Ježíšek netrefí.

Doma je tam, kde je bus

„My jsme zase v Africe, do prdele…“ koulí na mě očima David, „…a zase všude postávaj černoušci!“ směji se já a užívám si podivně převrácený pocit štěstí z návratu tam, kde to dobře známe. V pretorijské autodílně vysypeme ze zavazadel všechny náhradní díly, vyrovnáme se s mechanikem a zase máme dům, máme náš bus!

Náš svět se smrskl na Afriku

Když jsme se tehdy rozhodovali, na kterém kontinentu zahájíme cestu a kudy budeme pokračovat dál kolem světa, chtěli jsme v Jihoafrické republice bus naložit na loď a přesunout se do Jižní Ameriky. To se mělo udát víc než před půl rokem. Nějak se nám to tady ale protáhlo, plány se změnily a Afrika se nám i se vším červeným prachem dostala pod kůži. A protože jsme se do toho zatraceného kontinentu zabouchli, rozhodli jsme se to tu zbrkle neopouštět, ale dojet domů pěkně busem po zemi.

Máme to už naplánované, pěkně podél západního pobřeží Afriky přes Namibii, Angolu, Demokratickou republiku Kongo (Kongo-Kinshasa), Republiku Kongo (Kongo-Brazzaville), Gabon, Kamerun, Nigérii, Benin, Togo, Ghanu a pak se uvidí, kam se dostaneme, jak moc nás bude tlačit čas a peníze. Některé země po cestě jsou docela divočina, do některých lze těžko sehnat víza. Když by bylo nejhůř, můžeme se nechat svézt lodí přes Guinejský záliv. Rozhodně ale chceme navštívit Senegal a Maroko, odkud se plánujeme nalodit zpátky do Evropy.

Abychom se vůbec někdy dostali domů, rozhodneme se sestříhat seriál až v Česku. A tak se vydáváme na cestu západní Afrikou, sbíráme materiál a já stejně pořád doufám, že se jednou podívám i do té Ameriky…

Barbie pokoj a grilované ragby

Na poslední JARský týden nás ubytují naši kamarádi v Pretorii. Bivakujeme zde už podruhé, takže Alenka už tuší, s kým má tu čest, a zdá se, že chce ještě trumfnout svůj mistrovský hostitelský výkon z naší minulé návštěvy. Má navařenou domácí šunku, ledničku nacpanou masem, napečené buchty… Ztenčujeme zásoby českého alkoholu a posilujeme tukové zásoby na cestu do africké divočiny. A protože Alenka s Hencem žijí ve dvou lidech se třemi velkými psy jen v malém domečku o dvou místnostech, přespáváme ve vedlejší haciendě u Hencova táty a macechy, kde je pokojů nepočítaně. Paní domácí je bydlenka, kutilka a umělkyně, takže je celý dům řádně dekorován křišťálem, třpytkami a kudrlinami. Náš pokoj je bohužel na jižní straně a my na jižní polokouli, takže sem zimní slunce půl roku vůbec nezasvítí. Ta ložnice je jako živoucí oxymóron, vyumělkovaný mrazák. Každou noc uléháme do růžových peřin v bárbí morně.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

V Africe nomádem,v Evropě bezdomovcem

Odlétat z léta

Barbie pokoj a grilované ragby