Temný kontinent:

Evropa ve 20. století

Mark Mazower

Z anglického originálu Dark Continent: Europe’s Twentieth Century, vydaného nakladatelstvím Penguin Books roku 1999, přeložili Petr Fantys a Tereza Marková Vlášková.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

Redakce Vendula Kadlečková

Grafická úprava Jan Šerých

Mapy Jaroslav Synek

Sazba DTP Nakladatelství Karolinum

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2019

© Mark Mazower, 1998

Translation © Petr Fantys, Tereza Marková Vlášková, 2019

ISBN 978-80-246-4350-2 (epub)

ISBN 978-80-246-4349-6 (mobi)

ISBN 978-80-246-4348-9 (pdf)

ISBN 978-80-246-4192-8 (print)

Pro Ruthie

a na památku Froumy Mazowerové,

Maxe Mazowera a Rega Shaffera

OBSAH

1. Předmluva

2. Poděkování

3. KAPITOLA PRVNÍ

Opuštěný chrám – vzestup a pád demokracie

4. Sepisování ústav

5. Evropská občanská válka

6. Pochyby buržoazie

7. Kritika parlamentarismu

8. Krize demokracie

9. Podoby pravice

10. Právo a nacionálněsocialistický stát

11. KAPITOLA DRUHÁ

Impéria, národy, menšiny

12. Rozpouštění velkých impérií

13. Liberální varianta: směřování k právům menšin

14. Idealisté a realisté

15. Proti liberálnímu novému řádu

16. Fašistická impéria

17. KAPITOLA TŘETÍ

Zdravá těla, nemocná těla

18. Válka a zkáza těl

19. Stát jako hlava rodiny

20. Množství a kvalita

21. KAPITOLA ČTVRTÁ

Krize kapitalismu

22. Komunistický úspěch

23. Národní oživení

24. Fašistický kapitalismus

25. Reforma demokratického kapitalismu

26. KAPITOLA PÁTÁ

Hitlerův nový řád, 1938–45

27. Hitlerova ztracená příležitost

28. Život v historické době

29. Uspořádání Evropy

30. Totální válka

31. Evropa jako rasová entita

32. Rasová válka (1): Polsko 1939–41

33. Rasová válka (2): Vernichtungskrieg 1941–45

34. KAPITOLA ŠESTÁ

Plánování zlatého věku

35. Oživování demokracie

36. Jednotlivec versus stát

37. Národní stát a mezinárodní pořádek

38. Nový konsenzus: limity a rozpory

39. Utopie a reality: rozsah úspěchu

40. KAPITOLA SEDMÁ

Krutý mír (1943–49)

41. Vysídlení a společenská krize, 1944–48

42. Rodina a morálka

43. Okupační politika, 1943–45

44. Nový začátek?

45. Rozdělení Německa

46. Studená válka v Evropě

47. KAPITOLA OSMÁ

Budování lidové demokracie

48. Budování politické nadvlády

49. Na cestě ke stalinismu

50. Reforma komunismu?

51. Nová společnost

52. Konec impéria?

53. KAPITOLA DEVÁTÁ

Transformovaná demokracie: západní Evropa (1950–75)

54. Oživování demokracie

55. Zázrak jménem růst

56. Sociální státy

57. Individualistická mobilizace Evropy

58. Amerikanizace Evropy?

59. Protest ve společnosti růstu

60. Migrace

61. KAPITOLA DESÁTÁ

Společenská smlouva v době krize

62. Inflační krize

63. Experiment thatcherovců

64. Trpělivý stát

65. Zažívá levice úpadek?

66. Uvolňování

67. Vítězný individualismus?

68. Globalizace a krize národního státu

69. KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Žraloci a delfíni: zhroucení komunismu

70. Světová hospodářská krize a východní Evropa

71. Smrštěná strana

72. Vývoj sovětské politiky

73. Krize v roce 1989

74. Znovusjednocené Německo

75. Válka v bývalé Jugoslávii

76. EPILOG

Utváření Evropy

77. Mapy a tabulky

78. Průvodce další četbou

PŘEDMLUVA

Proč se tedy evropské státy domáhají práva šířit civilizaci a evropské způsoby na jiných kontinentech? Proč tak nečiní přímo v Evropě?

Joseph Roth, 1937[1]

Evropa se sice možná zdá být kontinentem starých států a národů, ale v mnoha ohledech je velmi nová a v průběhu tohoto století neustále „vynalézá“ samu sebe prostřednictvím často bouřlivých a chaotických politických změn. Některé státy – například Prusko – zmizely z mapy, která zůstává součástí živé paměti. Jiné – třeba Rakousko či Makedonie – zase neexistují déle než tři generace. Moje babička se narodila ve Varšavě v době, kdy byla součástí carského impéria. Terst tehdy patřil Habsburkům a Soluň Osmanům. Němci vládli Polákům, Angličané Irům, Francie zase Alžírsku. Demokratickému národnímu státu, který se dnes stal normou, se z hlediska značné části Evropy nejvíce blížily monarchie na Balkánu. Nikde se volební právo netýkalo dospělých jedinců obou pohlaví a jen v několika málo zemích byl parlament silnější než králové. Moderní demokracie stejně jako s ní úzce spojený národní stát jsou v zásadě výsledkem rozvleklého experimentování na domácí i mezinárodní půdě, jež následovalo po roce 1914, kdy se zhroutil starý evropský společenský řád.

První světová válka zmobilizovala šedesát pět milionů mužů, osm milionů z nich připravila o život a dalším jednadvaceti milionům způsobila zranění. Dokázala smést čtyři stará evropská impéria a Evropu proměnila v „laboratoř stojící na obrovském hřbitově“, jak to označil český politik Tomáš Masaryk. „Světová válka vyžaduje, abychom podrobili zkoušce všechny hodnoty,“ napsal ruský umělec El Lisickij. Ancient régime byl zničen (německý císař uprchl do exilu, cara i s rodinou zastřelili) a politici na jeho troskách slibovali masám, které získaly volební právo a mobilizovaly se jako nikdy předtím, spravedlivější společnost a vlastní stát. Liberální Woodrow Wilson nabízel svět „bezpečný pro demokracii“, Lenin zase kolektivní společnost osvobozenou od nedostatku a zbavenou vykořisťovatelských hierarchií minulosti. Hitler si zase představoval válečnickou rasu očištěnou od cizích prvků, naplňující imperiální úděl čistotou své krve a jednotou svého cíle. Každá z těchto tří soupeřících ideologií – liberální demokracie, komunismus a fašismus – měla za to, že je předurčena přetvořit společnost, kontinent a svět v „nový řád lidstva“. Jejich neutuchající vzájemný boj o definici nové Evropy trval po většinu tohoto století.[2]

Z krátkodobého hlediska se Wilsonovi ani Leninovi „lepší svět“, o kterém snili, vybudovat nepodařilo. Komunistická revoluce se nerozrostla do celé Evropy a budování socialismu se omezilo pouze na Sovětský svaz. Krátce nato propukla krize liberální demokracie a jedna země za druhou si začala osvojovat autoritářskou formu vlády. Na konci třicátých let se zhroutila Společnost národů, pravice byla na vzestupu a vypadalo to, že budoucnost Evropy bude patřit Hitlerovu „novému řádu“. Proti liberální obraně individuálních svobod nacisté postavili rasově založený sociální blahobyt celého společenství. Místo liberální doktríny vzájemné formální rovnosti států nabídli darwinistický boj a vládu rasově nadřazených jedinců. Místo volného trhu navrhli koordinaci evropského hospodářství jako jediného útvaru pod německým vedením. Jenže štěstí se v tomto souboji ideologií obrátilo neuvěřitelně rychle. Ve čtyřicátých letech – v přelomovém bodě dvacátého století – dosáhla nacistická utopie svého zenitu a potom se rychle zhroutila. Fašismus se stal první velkou ideologií, která průkazně prohrála s historií, o níž tvrdila, že ji zcela ovládla.

V dlouhodobé perspektivě však byla čtyřicátá léta důležitá i z jiného důvodu. Vyčerpávající, vražedná zkušenost totální války – vyvrcholení téměř století trvajících imperiálních a národních zápasů v Evropě i mimo ni – vedla na celém kontinentu ke stále sílící únavě z ideologické politiky. Obrovský příliv masové mobilizace začal ustupovat a s ním i militarismus a kolektivismus meziválečných let. Z těch, kdo věřili, se v nejhorším případě stali cynici – v tom lepším u nich převládla apatie, rezignace a touha po domácím krbu. Lidé znovu objevili poklidné výhody demokratického systému – prostor, který poskytoval soukromí jednotlivci a rodině. Po roce 1945 tudíž na západě došlo k obrození demokracie, jíž výzva v podobě války proti Hitlerovi vlila novou krev do žil a která si zároveň už byla vědoma své zodpovědnosti v sociálních otázkách. Nyní už však nečelila protivníkovi zprava, nýbrž zleva, neboť Rudá armáda, která rozdrtila imperiální sny nacistického Německa, přinesla komunismus do nového sovětského impéria ve východní Evropě.

Přestože studená válka představovala poslední fázi ideologického zápasu o budoucnost Evropy, od jeho počátečních fází se zásadně lišila tím, že se vyhýbala válce skutečné – alespoň na samotném kontinentu. Ke krizím samozřejmě docházelo, ale z obecného hlediska obě supervelmoci žily v „mírové koexistenci“ – vzájemně sice směřovaly ke konečnému zániku, ale v přítomném okamžiku akceptovaly kvůli stabilitě a míru na kontinentu právo toho druhého na existenci. Oba systémy se vyzbrojily na válku, již nebylo možné vést, a soutěžily mezi sebou v tom, kdo poskytne svým občanům více sociálního blahobytu, dosáhne ekonomického růstu a zajistí materiální prosperitu. Oba zpočátku zaznamenaly ohromující úspěchy, ale ukázalo se, že jen jeden z nich je schopen se přizpůsobit sílícímu tlaku globálního kapitalismu. S rozpadem sovětského impéria v roce 1989 neskončila jen studená válka, ale celá éra ideologického soupeření, jež začala rokem 1917.

Všechny ideologie mají společné to, že s oblibou prezentují svou vlastní utopii jako „konec dějin“, ať již v podobě univerzálního komunismu, globální demokracie či tisícileté říše. Sdílejí to, co Ignazio Silone kdysi nazval „rozšířenou ctností, jež ztotožňuje dějiny s vítěznou stranou“. Současnost interpretují směrem do minulosti a kupříkladu předpokládají, že demokracie musí být hluboce zakořeněná v evropské půdě, a to jednoduše proto, že studená válka dopadla tak, jak dopadla. Dnes však potřebujeme jinou historii – méně platnou jako politický nástroj, ale blíže skutečným dějům minulosti –, která nahlédne přítomnost jako jeden z možných výsledků zápasů a nejistot našich předků.

Koneckonců demokracie sice vládla Evropě po konci světové války, ale o dvě desetiletí později už tak říkajíc zmírala na úbytě. Rok 1989 sice znamenal vítězství demokracie nad komunismem, nicméně toto vítězství by nenastalo, kdyby komunismus předtím neuštědřil všeobecnou a drtivou válečnou porážku národnímu socialismu. Rozhodně tudíž nebylo předurčeno osudem, že demokracie nakonec zvítězí nad fašismem i komunismem, stejně jako není stále zřejmé, jaký druh demokracie je Evropa schopná a ochotná budovat. To, co zde popisuji, je zkrátka příběh velmi těsných výsledků či neočekávaných zvratů, nikoli nevyhnutelných vítězství a pochodů směřujících neustále kupředu.[3]

Na ideologiích záleží. Nejsou však ani tak důležité jako vodítka historie, ale spíš jako nositelé různých přesvědčení a politických činů. To, že nás dogmata minulosti nadále nedrží ve svém sevření, neznamená, že od samého počátku byla pouhým obrovským klamem. O zhroucení komunismu se hovořilo jako o „konci jedné iluze“, nicméně pohřební proslovy nemají nic společného s historickou analýzou. Po roce 1945 došlo k podobnému ospravedlňování fašismu jakožto polické patologie, s jejíž pomocí diktátoři vedli uhranuté, zhypnotizované obyvatelstvo vstříc vlastní zkáze. Přesto rány, které kontinent utrpěl, není možné smést ze stolu jako dílo několika šílenců, a sotva asi zjistíme, že evropská traumata mají svůj základ v duševním onemocnění Hitlera nebo Stalina. Ať se nám to líbí, či nikoli, jak ve fašismu, tak v komunismu byly patrné reálné snahy řešit problémy masové politiky, industrializace a společenského řádu, na které liberální demokracie vždycky neměla odpověď. „Už si nemůžeme dovolit vzít to, co bylo dobré v minulosti, a jednoduše to nazvat svým dědictvím, a to zlé odložit a jednoduše si myslet, že je to mrtvé břímě, které čas sám od sebe pohřbí v zapomnění,“ píše Hannah Arendtová.[4]

Především národní socialismus zapadá do hlavního proudu nejen německé, ale i evropské historie mnohem snáze, než si je většina lidí ochotná připustit. Součástí sovětského komunismu byl radikální rozchod s minulostí – šlo o pokus v nejméně rozvinutých a válkou zničených zemích Evropy vytvořit novou společnost bez vlastnictví, udržet rozpadávající se impérium a současně zhustit průmyslovou revoluci na období několika let. Nacismus byl oproti tomu méně ambiciózní a v daleko bezpečnějším postavení na domácí půdě a v konečném důsledku mnohem agresivnější v cizině. Jeho revoluční rétorika zakrývala mnohem významnější ideovou a institucionální návaznost na minulost. Vybudování rasově nacionalistického sociálního systému jednoduše dovedlo do extrému některé tendence, jež byly obecněji patrné v evropském myšlení, a převážilo nad zanedbatelným odporem v technologicky nejvyspělejší evropské ekonomice. Tento pevně zavedený režim byl odhodlán – tak jak Sovětský svaz nikdy nebyl – zničit versailleské urovnání silou. Proto třetí říše představovala nejvážnější útok na liberální demokracii v tomto století, a proto také analyzovat měnící se obsah evropského demokratického myšlení a praxe znamená přiznat si, že se ve třicátých letech objevila velmi reálná možnost vzniku kontinentu uspořádaného v duchu podobném nacismu.

Bylo by samozřejmě možné pohlédnout na toto století velmi odlišným způsobem a soustředit se více na komunismus než na fašismus. Marxistická historiografie, jejímž nedávným příkladem je panoramatický Věk extrémů Erica Hobsbawma, snižuje význam fašismu a zaměřuje se na to, co vnímá jako rozhodující zápas komunismu a kapitalismu. Pokud já tak z vlastního rozhodnutí nečiním, je to částečně proto, že vliv komunismu na demokracii, třebaže měl jistou důležitost, nebyl obecně tak přímý a hrozivý jako nebezpečí, které představoval Hitler. Dalším, ve své podstatě zásadním důvodem však také bylo to, že pokud se ve 20. století něco jasně ukázalo, byla to skutečnost, že politiku nelze redukovat na ekonomii. Rozdíly v hodnotách a ideologiích je totiž nutné brát vážně, a nikoli je považovat za doplňky třídních zájmů. Vyjádříme-li to jinak, fašismus nebyl jen pouhou další formou kapitalismu.

Nacistická utopie dynamického, rasově očištěného impéria pro své naplnění nutně potřebovala válku a zároveň odhalila děsivou skutečnost destruktivního potenciálu přítomného v evropské civilizaci – kapitalismus naprosto postavila na hlavu tím, že se k Evropanům zachovala jako k Afričanům. Především kvůli tomu se po roce 1945 na fašistický Nový řád (a jeho krátkodobou přitažlivost) co nejrychleji zapomnělo. Městská rada v Bologni roztavila svou jezdeckou sochu Mussoliniho a nechala ji přeměnit na vznešeně vyhlížející dvojici partyzánů. Francie kanonizovala památku na sjednocený odpor proti vichistickému režimu, zatímco Rakousko zcela nestoudně těžilo ze svého postavení první Hitlerovy oběti a postavilo památník svým protinacistickým „bojovníkům za svobodu Rakouska“. To byly zakládající mýty Evropy osvobozené od své historie, které se zbavily nepříjemných vzpomínek a trvaly na nevyhnutelnosti triumfu svobody.

Snaha nikterak nenarušit pocit evropské civilizační nadřazenosti s sebou přinášela nekonečné přepisování mentálních hranic. Takzvané „Evropské společenství“ nepřímo ignorovalo polovinu kontinentu – poválečná Evropa se začala ztotožňovat se západem. Ohromení Východoevropané přesvědčili sami sebe, že jsou „střední Evropa“, aby se distancovali od barbarů. Tento zvyk ostatně přetrvává dodnes. Jeden přední britský historik nedávno popsal válku v Bosně jako „primitivní kmenový konflikt, jemuž mohou porozumět pouze antropologové“. Raději tedy vnímá Jugoslávii jako součást barbarského třetího světa, než aby připustil, že tato skvrna ve skutečnosti lpí na Evropě jako takové. Jak se zdá, ani děsivý počet zavražděných ve dvacátém století stále ještě neoslabil náchylnost Evropanů k sebeklamu.[5]

Mé geografické pojetí Evropy a jejích hranic je v zásadě pragmatické. Tato kniha se zabývá událostmi a zápasy uvnitř Evropy, a nikoli postavením Evropy ve světě. Není však samozřejmě možné uvažovat o Hitlerových ambicích na evropském kontinentu a nesledovat je v kontextu evropského imperialismu v jiných částech světa ani popisovat studenou válku bez zmínky o Spojených státech. Sovětský svaz jako euroasijská velmoc se v různých dobách objevuje jak uvnitř, tak vně evropské historie. Nacházíme zde tedy Evropu, jejíž hranice jsou stejně jako ve skutečnosti propustné a přizpůsobivé. Východní Evropa je součástí příběhu ve stejné míře jako západ; Balkán stejně jako Skandinávie.

Geografické otázky v sobě jako vždycky skrývají argumenty, které se týkají politiky, náboženství a kultury, a pro ty, kdo dychtivě touží po zavedení evropské jednoty, bude můj agnosticismus hluboce neuspokojivý. Právě to však odpovídá nejistotě, která nyní obklopuje pojetí Evropy jako takové. Koneckonců ze tří zmiňovaných ideologií byl tím nejeurocentričtějším konceptem právě fašismus – v daleko větší míře než komunismus či liberální demokracie. Přesvědčení, které se zároveň obracelo proti Americe i bolševikům, mělo alespoň tu výhodu, že bylo zcela průzračné. To, co pro nás Evropa znamená dnes po konci studené války, je daleko nejasnější. Je Evropa součástí „západu“ (což je samo o sobě pojetí s poněkud zastaralým nádechem), či západním výběžkem Euroasie? Je snad obojí, nebo ani jedno z toho? Evropa Evropské unie může být příslibem nebo falešnou představou, ale není to skutečnost. Vzít vážně rozpory a nejistoty tohoto kontinentu – jak jsem se v této knize pokusil já – znamená zbavit se metafyziky, vzdát se hledání jakési tajemné a esenciální Evropy, a namísto toho prozkoumat ten neustálý zápas, abychom definovali, jaký význam by mohl mít.

V samé podstatě této historie se v konečném důsledku objevuje otázka hodnot – těch, které přiměly lidi k činům, jež utvářely a přeměňovaly instituce, řídily politiku státu, tvořily základ společenství, rodin i jednotlivců. „Každý společenský řád je jedním z mnoha řešení problému, jenž není vědecký, nýbrž lidský – problému života společenství,“ napsal v roce 1954 francouzský učenec Raymond Aron. „Jsou Evropané stále ještě schopni praktikovat ono jemné umění, které liberální společenství vyžadují? Udrželi si vlastní systém hodnot?“ „Problém života společenství“, který Aron nastoluje, je možná také ústředním tématem této knihy. Na rozdíl od Arona se však musíme ptát: Co vlastně představoval evropský „vlastní systém hodnot“? Liberalismus byl pouze jednou takovou hodnotou a samozřejmě existovaly i jiné. Evropské dvacáté století je příběhem jejich konfliktů.[6]

___________________

1 J. Roth, Juden auf Wanderschaft, Cologne 1985, s. 84.

2 Údaje týkající se první světové války viz Encyclopaedia Britannica, sv. 23, Chicago 1949, s. 775; Masaryk citován in E. Goldstein, Winning the Peace, 4; El Lisickij in M. Rowell, A. Z. Rudenstine (ed.), Russische Avantgarde aus der Sammlung Costakis, Hanover 1984, s. 52.

3 I. Silone, „The choice of comrades“ (1955), in N. Mills (ed.), Legacy of Dissent: Forty Years of Writing from Dissent Magazine, New York 1994, s. 58.

4 H. Arendtová, Původ totalitarismu, Praha 2013, s. 11.

5 J. Keegan, „A primitive tribal conflict only anthropologists can understand“, Daily Telegraph, 15. dubna 1993. Viz také od téhož autora A History of Warfare, London 1993, s. 6, 55–56.

6 R. Aron, The Century of Total War, London 1954, s. 325.

PODĚKOVÁNÍ

Především jsem zavázán mnoha dalším autorům, z jejichž děl čerpám. Svůj dík rovněž dlužím institucím i jednotlivcům, kteří mě podporovali v době, kdy britské univerzity postihly nelehké časy. Tato kniha vyklíčila v jedinečné a povzbuzující atmosféře Univerzity v Sussexu a velmi rád bych poděkoval svým studentům a kolegům ze Školy evropských studií a ze seminářů Dějiny a Mezinárodní vztahy za jejich pomoc – zvláště zesnulému Christopheru Thorneovi, dále Alasdairu Smithovi, Nigelu Llewellynovi, Rodu Kedwardovi, Johnu Röhlovi a Pat Thaneové.

Děkuji také Bobu Connorovi, Kentu Mullikinovi a zaměstnancům National Humanities Center v Severní Karolíně za to, že mi poskytli příležitost tento projekt zahájit, a Annenbergově nadaci za to, že mi zde umožnila rok pracovat. Jsem velmi vděčný Dimitrii Condicasovi a Programu helénských studií na Princetonské univerzitě za jejich trvalou podporu, zaměstnancům ústavu Institut für die Wissenschaften vom Menschen ve Vídni za to, že mi dovolili dokončit knihu v tak poklidném prostředí a Barbaře Politiové a Walteru Lummerdingovi za jejich vskutku výjimečnou pohostinnost. Část tohoto materiálu původně vyšla v časopisech Daedalus a Diplomacy and Statecraft, a děkuji tudíž jejich redaktorům za svolení publikovat ho v této knize.

Deb Burnstoneová mi od samého počátku tohoto projektu dodávala sebedůvěru. Nikos Alivizatos, Bruce Graham, Dave Mazower, Michal Pinnock, Gyan Prakash, Pat Thaneová, John Thompson a Johanna Weberová mi věnovali povzbuzení a podporu a navrhli celou řadu vylepšení. Významně mi také pomohly vzpomínky mého otce na čtyřicátá léta. Peter Mandler mi dělal všestranného společníka a především mi poskytoval společnost intelektuální. Steve Kotkin vždycky dokázal přijít na to, co jsem se snažil říct, přiměl mě k tomu, abych to vyjádřil. Jim všem patří mé srdečné díky.

Tuto knihu věnuji Ruth Shafferové, té nejpozoruhodnější babičce, a památce milovaných prarodičů Froumy a Maxe. Příběh evropského dvacátého století je i jejich příběhem.

Konec ukázky