Copyright © 2019 by Daniel Kalla

All rights reserved.

Translation © Petra Klůfová, 2019

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu WE ALL FALL DOWN

přeložila Petra Klůfová

Redakční úprava Helena Škodová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2019

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-064-1

Věnuji

svým dcerám Chelsea a Ashley

1. kapitola

Už je tu zas. Pozoruje každé šustnutí. Copak ten starej parchant nemá na práci nic lepšího? ušklíbla se v duchu Vittoria Fornerová, když balila technický výkres, který si strčila do podpaží. Ten zakrslý mnich se ometal kolem staveniště denně hned od chvíle, kdy dorazila první četa strhnout starý klášter. Jako obvykle je navlečený v černém benediktýnském hábitu s kapucí shozenou na ramena, takže je vidět holá lebka s řídkým věnečkem bílých vlasů. Každé ráno kolem deváté se přišourá se zrezivělou skládací židličkou v jedné ruce a s černou látkovou kabelou na rameni. Tu a tam si usrkne z termosky nebo se na chvilku začte do ohmatané kožené modlitební knihy. Ale obvykle – jako třeba teď – jenom sedí poblíž vykopávek a sleduje okolní ruch jako holub na římse.

Většinou je ten mnich nenápadný a patří k okolní scenerii stejně jako obří žluté bagry, hromady trámů, sutin a kamení. Dnes však Vittoria neměla na nezvaného diváka náladu.

„Se n’è andata!“ houkne na mnicha a schoulí se do tenké větrovky, protože ji rozrazil další prudký záchvat zimnice. „Ta vaše zřícenina je definitivně pryč, staříku, je po ní! A pohřeb je u konce!“

Popravdě, Vittoria v duchu stále vidí starodávný klášter vybudovaný z cihel a kamení; tu prostou románskou stavbu, zpola zřícenou na jižní straně křížové chodby, kde se už před lety propadla střecha nad arkádami. Ano, klášter byl pobořený a zchátralý, ale jeho omšelá krása Vittorii přesto hluboce oslovila. Ačkoli byla zarytou ateistkou, z dětství v ní stejně přetrvávalo dost vzpomínek na zástupy přízračně tichých jeptišek v černém, aby jí z účasti na likvidaci prastarého domu Božího nebylo úplně lehko na duši.

Starý mnich na ten výpad zareaguje jen přátelským mávnutím, takže Vittoria dojde k závěru, že bude nejenom cvok, ale navíc hluchý. Přesto se neobměkčí, protože dnes se jí k vyhlídce na hromadu práce přidala ještě bodavá bolest hlavy, jež se rychle zhoršuje.

Právě promarnila dlouhých patnáct minut v mrňavém přetopeném přívěsu, který jí tady nahrazuje kancelář, uklidňováním jednoho z dělníků, uhrovitého poskoka jménem Emilio.

„Tak poslouchej přece, Emilio!“ uťala ho nakonec uprostřed věty, protože jeho panikaření odmítla dál poslouchat. „Ten toulavý mnich prostě jen zuří, že ztratí střechu nad hlavou! Vic v tom nehledej!“

„Ale, Vittorie,“ brblal Emilio, „bratr Silvio… on tvrdí, že je to víc než jenom klášter!“

„A co jiného by to mělo být?“

„Bratr Silvio říkal, že klášter… stojí na posvátný půdě!“

„Pro mnicha možná, ale pro nás je to obyčejná stavební parcela. Od ostatních se nijak neliší.“

V duchu ovšem Vittoria uznávala, že nález krypty pod klášterem znamená velké překvapení. Nikdo z bagristů nepočítal s tak rozsáhlým sklepením se sítí početných chodeb.

A ta spousta miniaturních kostí! Při pohledu na ně si Vittoria ze všeho nejdřív vzpomněla na svoje dvě děti. Teď však na diskusi o středověké architektuře vážně neměla náladu.

„A co Yas?“ naléhal Emilio.

„Co je s ním?“ vybuchla Vittoria útočněji, než zamýšlela.

„Předevčírem mu nebylo dobře a včera se v práci vůbec neukázal. Od té doby jsem ho neviděl.“

„A co má být? Nejspíš vyspává kocovinu.“

„Yas nepije. A neodpovídá na textovky ani na telefonáty. Bratr Silvio říká –“

„Emilio, pro boha živého, už ani slovo! Chceš si snad hledat práci v docích jako uklízeč rybářských lodí? Ostatně, Yas co nevidět nedopadne o moc líp!“

Vittoria si teď tiskne palce do spánků, jak se snaží vytlačit z hlavy bolest spolu se vzpomínkou na rozhovor s vyděšeným chlapcem.

Proč se jen Emilio musel zmínit o Yasovi?

Nohy se jí podlamují, navíc se chvěje v dalším záchvatu zimnice. Rozjásaná televizní moderátorka ráno slíbila Janovu rekordní teploty. Přes vrcholky hor už nad město vykukuje zářivé dubnové slunce, ale Vittoria na staveništi necítí ani náznak jeho narůstajícího žáru.

Maria ji varovala, že je příliš nemocná, než aby dnes vyrazila do práce. To už však k Marii patřilo, držela dvojčata v posteli hned při prvním posmrknutí. Vittoria se neubránila úsměvu. Život pro dvojici lesbických žen nebyl v tak staromódně založeném městě žádný med, ale stejně Maria patřila k tomu nejlepšímu, co ji v životě potkalo. A navíc dnes ráno měla Maria pravdu, jako obvykle. Tak zle se Vittoria ještě nikdy necítila. S chrčením sotva lapá po dechu. Každý krok pro ni znamená hotové peklo a hlavu má v jednom ohni. Nejvíc ji však děsí změny v podpaží. Namodralé uzliny nabobtnaly do velikosti vrabčího vejce a teď bolí jako uražený zub. I z lehýnkého tření kůže o látku kombinézy jdou na Vittorii mrákoty.

Jenže Vittoria za celých dvacet let nevynechala jediný den v práci, a rozhodně si nehodlá vzít volno právě teď, když oproti plánu nabírají zpoždění a šéf si začíná dělat vrásky s financemi. Jejím prvním dnešním úkolem je jednou provždy se zbavit okounějícího mnicha dřív, než vyděsí a odradí dělníky a ještě víc přispěje ke skluzu, který v pracích nabrali doposud.

Ostrahu na něho měla správně poštvat už před týdny, ale teď se s ním vypořádá osobně. Energicky se napřímí v ramenou a rázně pochoduje k bratru Silviovi. Zastaví se tak blízko před ním, až ji ovane vůně kávy z jeho termosky. Snaží se popadnout dech. Od hlavy až k patě jí útroby žhnou stravujícím žárem a kolena se jí klepou tak silně, že by se nedivila, kdyby začaly cvakat o sebe navzájem.

Starý mnich zašroubuje uzávěr termosky a s čtverácky přimhouřenýma očima se na židličce předkloní. „Děje se něco, milá moje?“ usměje se. „Mohu snad nějak pomoci?“

„Ano! Mohl byste táhnout ke všem čertům a nezaclánět na mém –“ Záchvat kašle ji utne v půli slova.

Vittoria cítí, jak jí průdušnici ucpává zátka hlenu, a zoufale se popadne za ústa. Několik okamžiků se vůbec nedokáže nadechnout, a když dusivé chrchlání konečně poleví, v hrsti se jí rozlije horký sliz. Zpanikaří ještě dřív, než pohlédne na otevřenou dlaň s chuchvalcem sražené krve.

2. kapitola

Chudák ženská vypadá jak oživlá smrtka, pomyslí si Sonia Polettiová, když rukou v latexové rukavici pátrá na předloktí po žíle. Kůže je nepřirozeně chladná a dech namáhavý a přerývaný navzdory masce, jež pacientce vhání do úst i nohou koncentrovaný kyslík. Zkušenost Sonii napovídá, že žena co nevidět skončí na dýchacím přístroji na JIP, ovšem tohle jí říct nemůže.

Na vozíku u pacientčina lehátka má Sonia připravené zkumavky s různobarevnými uzávěry, které se postupně naplní krví. Každá z nich poputuje na jinou analýzu, hmotnostním spektrometrem s vysokým rozlišením počínaje a mikroskopem patologa konče.

Žena zvedne hlavu z polštáře, ale už po pár vteřinách ji vyčerpaně nechá klesnout nazpátek.

„Vy jste lékařka?“ zeptá se sípavým přidušeným hlasem.

„Ne, laborantka. Potřebuji odebrat vzorky krve.“

„Ještě víc krve? Zůstane mi aspoň trochu?“

„Jistě,“ usměje se Sonia za chirurgickou rouškou. „Víc než dost.“

Pacientka se rozezmítá tak prudkým kašlem, až zkumavky vedle lehátka zacinkají. „Ještě pořád se neví, co mi je?“

Ošetřovatelky se na chodbě zmínily o podezření na tuberkulózu, ale Sonia si to nechá pro sebe. Soustředí se na práci, protože právě dnes se potřebuje dostat domů včas. Položí ženě ruku na loket. „U nás máme ty nejlepší doktory. Pokud vaši diagnózu už neznají, zjistí to cobydup.“ Odmlčí se. „Jmenujete se Vittoria Fornerová?“

Pacientka přikývne.

Sonia přiklekne k lůžku a spíš ze zvyku pootočí ženin nemocniční náramek, aby si tak její totožnost potvrdila. Pak Vittorii stáhne škrtidlem nadloktí, až se jí zvýrazní žíly. Tenkou jehlou jemně vklouzne pod kůži a napíchne žílu. Sonia k druhému konci jehly připojí první ze sady zkumavek.

„Máte děti?“ zachraptí Vittoria.

„Jedno.“ Sonia potlačí úsměv. „Floriannu – Flori – je jí právě pět.“

„Já mám dvě. Osmiletá dvojčata. Kluka a holčičku.“

„To vám závidím. Páreček,“ usměje se Sonia, i když ví, že ona se dalšího dítěte nedočká. Floriin otec se vypařil hned na začátku těhotenství. Sonii je teprve jednatřicet, a jak říká matka, má dost času porodit ještě celou řádku dětí. Jenže to se nestane. Flori jí přináší dost radosti i jako jedináček.

Vittoria se schoulí v dalším návalu vlhkého kašle. „Moc bych je tu teď chtěla mít!“

„Však se dočkáte,“ broukne Sonia, myšlenkami už u Floriina tanečního vystoupení, které se koná právě dnes večer. Musí domů dorazit natolik včas, aby stihla k dcerčině baletní sukýnce přišít komický ocásek.

Další chrčivý kašel. Ten zvuk je nechutný, jako když se pokašlávající starý náklaďák snaží probudit se k životu. Sonia si všimne, že si Vittoria otírá oči. Krvavé sputum jí zpod kyslíkové masky vystříkne až na čelo.

Z krabice na pojízdném vozíku Sonia popadne papírový kapesník a hlen otře. Vittoria poděkuje mdlým úsměvem, ale přitom na Soniu upírá oči plné strachu.

Náhle se Vittoria zkroutí v křeči dalšího dusivého záchvatu. Sonia cítí, že obnaženou část obličeje nad maskou jí zkrápí mokrá prška, a honem ucukne hlavou.

Ksakru! V panice klopýtne dozadu, chňapne ubrousek nasáklý lihem, jímž se obvykle čistí nástroje a vybavení, a ze všech sil si s ním drhne obličej.

Vittoriin kašel neustává. Lehátko se s každým lapnutím po dechu viditelně roztřese.

Sonia se v duchu trochu uchlácholí vědomím, že její nedávný kožní test byl pozitivní na tuberkulózu, čili že už jí byla vystavena a znovu ji chytnout nemůže. Velmi dobře ví, že incident by měla nahlásit svému nadřízenému i zdravotní pojišťovně, ale na to prostě není čas. Slíbila matce videozáznam z Floriina baletního sóla, a k tomu potřebuje dobít kameru. Nakonec si jen dalším ubrouskem očistí celý obličej, chytí vozík se zkumavkami a vybavením a odspěchá z pokoje.

3. kapitola

Osm let. Alana Vaughnová ho neviděla přes osm let, ale téměř se nezměnil. Pravda, má teď plnější tváře protkané žilkami, ale úsměv – „oči modré jako šmolka a dolíčky k zulíbání“, jak to jednou popsala zamilovaná ošetřovatelka z Anglie – zůstává stejný.

„Ách, Alana! Ciao bella… Ještě krásnější, než si pamatuju!“ zazubí se doktor Nico Oliva.

A v Alaně ten známý hlas, hluboký, sytý, podbarvený neustálý pobavením, vyvolává záchvěv vzrušení, na které už dávno zapomněla.

„A ty, Nico, jsi ještě italštější Ital, než jsi býval dřív!“

Nico jen bezmocně pokrčí rameny a Alana si automaticky vybaví důvod, proč přesně se do něho kdysi zamilovala.

Jako tenkrát, i dnes má pracovnu zařízenou pouze nejnutnějším nábytkem. Na stěnách visí jen pár zarámovaných diplomů a tři černobílé fotografie africké krajiny; jedna z nich patří ke vzpomínkám na jejich společnou misi v Angole. Nico obejde stůl a políbí Alanu na obě tváře. Voní po citrusech. „Ale to jsi opravdu nemusela osobně.“

„Ale ano. Musela.“ Jeho textovka byla nečekaná, ale tím vítanější.

„Našla jsi mě snadno?“

„Vlastně ano.“ Popravdě, nic jednoduchého to nebylo.

Alana už procházela chodbami nejrespektovanějších nemocnic, jako je Johns Hopkins či klinika Mayo, ale nemocniční areál Ospedale San Martino patří k nejrozsáhlejším, a navíc sestává z různých křídel a přístavků přilepovaných k základní nemocnici během dalších let. Značení jí nepomohlo. Alana po roce stráveném na střední škole v Heidelbergu, kde rodiče tehdy pracovali, ovládá obstojně němčinu, ale italsky sesmolí nanejvýš pár slov. K Nikově pracovně v Oddělení infekčních chorob vede labyrint chodbiček a zastrčených schodišť, ve kterých se vůbec není snadné zorientovat.

Nico se na ni nadšeně zadívá. „Musíme si toho spoustu povědět. Vyrazíme si na večeři, ano? Co nejdřív.“ Usměje se. „Ale nejdřív chceš zřejmě vidět pacientku, že?“

„To opravdu chci.“

„Tak jdeme!“ Nico se do Alany zavěsí se samozřejmou důvěrností, jež jí připadá trochu přehnaná.

Chodba osvětlená zářivkami páchne dezinfekcí a je plná personálu i klábosících pacientů. Nika v laboratorním plášti zavěšeného do Alany si nikdo nevšímá. Alana se pousměje. Typické jen pro Itálii.

„Kde ses ubytovala?“ zajímá se Nico.

„Grand Hotel Savoia.“

„Ach, hned u nádraží!“ Nico potřese hlavou. „Nabídl bych ti přespání u nás, ale Isabelle… a děti… Neměla bys vůbec klid.“

Samozřejmě že Isabelle. Alana to čekala, ale stejně mu vytáhne ruku z podpaží. „Děti, Nico? Množné číslo? To jsem netušila!“

„Už ano. Enzovi jsou tři a Simoně přesně čtyři měsíce. Jen si to představ!“ Rozpačitě se zasměje a uhne očima. „Jsem teď nudný fotřík.“

„Ne, to si představit vážně nedokážu.“

Nico opět zachytí její pohled. „A co ty? Už jsi…“

„Bohužel se nezdržím na jednom místě dost dlouho, abych si stačila pořídit křečka, natož rodinu.“

Je jí jasné, že její lehkovážný tón ho neošálil.

„Chybí mi dobrodružství, Alano. Závidím ti, žes u toho vydržela.“

Vzpomene si na své mise do ohnisek, kde právě propukla infekce, jako byla žlutá zimnice v Guyaně, vůči lékům rezistentní tuberkulóza ve Střední Asii a samozřejmě ebola v západní Africe; na tváře mrtvých a umírajících, což vinou slabší imunity byly většinou děti. „Některé zážitky bych si i odpustila, Nico.“

Neodpoví, ale Alana si z jeho výrazu domyslí, že tento názor s ní nesdílí. Zahnou do další chodby. „Víš, původně jsem tě zkoušel sehnat přes oficiální e-mailovou adresu uvedenou v WHO, ale vzkaz se pořád vracel jako nedoručený. Tvoje telefonní číslo jsem měl pochopitelně schované, proto…“

Alanu jeho textová zpráva zaskočila. Rázem pustila z hlavy jejich bolestný rozchod a cítila jen vzrušení, že si na ni vzpomněl. Nejspíš by si časem našla záminku navštívit ho osobně tak jako tak, ale dvě slova ve zprávě – dýmějový mor – ji donutila ihned sbalit kufr a váháním neztrácet ani vteřinku. „Ale já už pro Světovou zdravotnickou organizaci WHO nedělám, Nico.“

„Vážně? Myslel jsem, že to bereš jako doživotní poslání!“

To já svého času také. Alana je na okamžik v pokušení se mu svěřit se svou poslední katastrofální misí v Libérii během vrcholící epidemie eboly. Nico by ji díky svým zkušenostem z podobných misí jistě pochopil, ale nakonec jen neurčitě řekne: „Potřebovala jsem změnu.“

„A teď jsi přijela z Ženevy?“ vyzvídá udiveně.

„Byla jsem tam poblíž,“ vymluví se Alana

„Alano!“ povytáhne Nico obočí. „Snad ses nevrátila k armádě, nebo ano?“

„Tohle probereme později u vína,“ vyhrkne a okamžitě svého slibu zalituje. „Nico, prosím, teď mi pověz o té pacientce.“

„Vittoria Fornerová, dvaačtyřicet let, až dosud zdravá, povolání stavební technik,“ odříká Nico. „Přijali jsme ji před dvěma dny. Měla vysokou teplotu a vykašlávala krev. Během čtyřiadvaceti hodin skončila na přístrojích.“

Alana cítí, jak se jí svaly zatínají napětím. „Doufám, že jste ji okamžitě umístili do izolace?“

„Samozřejmě,“ přikývne Nico. „Lékaři měli zpočátku podezření na tuberkulózu.“

„Ale tys byl jiného názoru?“

„Našel jsem jí zduřeninu v podpaží. Klasická dýměj.“

„Provedl jsi biopsii?“

„To bylo zbytečné, Alano. Stačila kultivace sputa. Je to dýmějový mor. Tečka. Bakterie Yersinia pestis se rozmnožuje rychleji než krysy v kanálu.“

Alaně to přirovnání připadá jako dokonalá ironie, ale nechá to bez poznámky, protože do výtahu přistoupí ke dvěma uklízečkám, které se spolu soustředěně dohadují v ruštině nebo ukrajinštině.

Alana s Nikem vystoupí v šestém patře. Chodba je tady vylidněná, ale Alana přesto ztlumí hlas. „Antibiotickou léčbu jste zahájili hned od začátku?“

Nico se ušklíbne. „Od první vteřiny, co jsem ji uviděl, ani jsem nečekal na výsledky kultivace. Širokospektrá antibiotika včetně levofloxacinu a doxycyklinu.“

„A přesto skončila na ventilátoru?“

„Došlo ke krátkému zdržení po dobu, kdy pracovní diagnózou byla tuberkulóza,“ připustí Nico. „Stav pacientky se horšil po minutách. Nic podobného jsem ještě neviděl, Alano.“

„Kdy se v Itálii objevil poslední případ dýmějového moru?“

Na okamžik se oba zastaví. „Tak před šesti sedmi lety. Do Milána ho z Madagaskaru donesli dva misionáři.“

„Kčertu, a kde se tedy může nakazit stavební technik v Janově?“

„Před třemi týdny Vittoria navštívila s rodinou Afriku. Její sestra si vzala Etiopana a žije v Addis Abebě. Poslední případy máme nahlášené z východní Afriky.“

Alana horečně přemýšlí. „To je moc dlouho. Inkubační doba dýmějového moru bývá obvykle dva až šest dní. Musela by onemocnět už před dvěma týdny.“

„Třeba to skutečně trvalo déle. Nebo ty snad vidíš jiné vysvětlení?“

Alanu napadne hned několik možností, ale zatím si je nechává pro sebe. „Nico, tohle nebude obyčejný dýmějový mor –“

„Jistěže ne. Má černý plicní mor.“

„A ten se v Itálii ukázal naposledy kdy?“

„No, to už bude tak tři… čtyři staletí? Kdoví? Naposledy nejspíš ve středověku.“

Na chvíli se zamyslí, ale vzápětí se jim nad hlavou s praskáním rozezní reproduktor. Naléhavý hlas třikrát zopakuje stejnou větu. Alana sice neumí italsky, ale přesně pochopí, oč jde.

Nico se otočí a tryskem se žene k jednotce intenzivní péče. Alana za ním proběhne skrze zavírající se posuvné dveře, jež jim zapadnou v patách. Uvnitř nad psacím stolem visí nápis CENTRO DI RIANIMAZIONE. Zvukové i světelné signály zběsile hlásí nestandardní situaci. Před zasklenou kójí v rohu místnosti se shlukne personál. Kdesi zpanikařeně křičí žena, ale Alana ji v tom hloučku nevidí.

Nico se s Alanou v patách prodere k prosklené kóji. Cestou ho za loket popadne buclatá žena ve středním věku: „Dottore Oliva! Mia Vittoria!“ křičí a mezi vzlyky chrlí zoufalé otázky.

Nico ženu obejme konejšivě kolem ramen, ale ta se rozpláče ještě bouřlivěji.

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola