Stacey Hallsová

NADĚJE PRO FLEETWOOD

Copyright © Stacey Halls, 2018

Translation © Žaneta Ziecinová, 2019

Illustration © Lucy (Rose) Cartwright 2018

Original English title: THE FAMILIARS

Author photograph © Ollie Grove Jacket design by Alexandra Allden

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-159-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-160-3 (mobi)

PRO MÉHO MANŽELA

ČÁST PRVNÍ

HRABSTVÍ LANCASTER (NYNÍ LANCASHIRE), POČÁTEK DUBNA ROKU 1612

Vždy dobro v srdci měj, jinak nevydrží dlouho pod tvým velením, ale donutí tě, abys je následoval.

The Book of Falconry or Hawking (Kniha o sokolnictví i dravcích – volně přeloženo), George Turberville, 1543–1597

Rozvážnost a Spravedlnost

Motto rodu Shuttleworthů

KAPITOLA 1

Opustila jsem dům i s dopisem, jelikož jsem netušila, co jiného dělat. Tráva byla posetá pozdní ranní rosou, jež promáčela mé oblíbené hedvábné střevíce barvy růže, v tom spěchu jsem si totiž zapomněla nazout dřeváky. Nezastavila jsem se, dokud jsem nedošla až ke stromům, od nichž bylo vidět na dvůr před domem. Opětovně jsem rozevřela dopis, který jsem doposud svírala v dlani, abych se ujistila, že není výplodem mé fantazie, že jsem jen neusnula v křesle a celé se mi to nezdálo.

Bylo chladné mlhavé ráno a od kopce Pendle Hill vál ledový vítr. Ačkoliv jsem měla v hlavě zmatek, naštěstí jsem si nezapomněla z obvyklého místa z kraje skříně vzít svůj plášť. Zběžně jsem pohladila Pucka a s potěšením zjistila, že se mi netřesou ruce. Neplakala jsem, ani neomdlela, vlastně jsem neučinila nic, pouze jsem přečtené psaní opětovně složila do původního tvaru a potichu sešla ze schodů. Nikdo si mě nevšiml a jediný sluha, kterého jsem letmo zahlédla, byl James sedící za stolem ve své pracovně. Hlavou mi proběhla myšlenka, jestli také on ten dopis nečetl, coby majordomus často otevírá soukromou korespondenci svého pána, avšak rychle jsem ji zapudila a odešla hlavním vchodem.

Mraky měly barvu cínového džbánu, který hrozil, že se co nevidět převrhne, takže jsem spěchala přes trávník směrem k lesu. Uvědomovala jsem si, že v polích ve svém černém plášti přitahuji pozornost zvídavých očí našeho služebnictva, ale já jsem potřebovala přemýšlet. V této části Lancashiru je země zelená a vlhká a obloha širá a šedá. Tu a tam je možné spatřit, jak se po okolí mihne červená srst jelena nebo modrý krk bažanta, pokud je lidské oko dokáže zaměřit dříve, než zmizí.

Než jsem dorazila ke stromům, které by mi poskytly úkryt, opět mne přepadla nevolnost. Odhrnula jsem lem sukně z místa, na něž jsem si ulevila, a použila k otření úst kapesníček. Na Richardův popud je pradleny začaly kropit růžovou vodou. Zavřela jsem oči a párkrát se zhluboka nadechla, a když jsem je otevřela, cítila jsem se o trochu lépe. Stromy se chvěly, ptáci radostně zpívali a já jsem pokračovala hlouběji do lesa, načež se mi po necelé minutě Gawthorpe zcela ztratil z dohledu. Ten dům je v těchto končinách až příliš nápadný, stejně jako já, jelikož byl postaven z teplého zlatého kamene a stojí na pasece. Zatímco dům vás nedokáže ukrýt před lesem, protože vám připadá, že se neustále přibližuje a je vidět z každého okna, les před vámi Gawthorpe schovat dokáže. Občas člověku připadá, jako by spolu hrály jakousi hru.

Vyndala jsem dopis a znovu jej rozevřela, narovnala ohyby způsobené přílišným stiskem mé malé pěsti a našla odstavec, z něhož se mi točila hlava:

Jistě jste si dobře vědom skutečné podstaty nebezpečí, v němž se Vaše choť ocitla, a tudíž Vám, s nejvyšší lítostí, musím sděliti svůj fundovaný názor lékaře a odborníka na záležitosti porodní: po své poslední návštěvě v pátek předešlého týdne došel jsem k politováníhodnému závěru, že ona nesmí a neměla by mít děti. Je pro Vás nadmíru důležité být srozuměn s tím, že podstoupí-li další porod, nepřežije jej, a její pozemský život bude u konce.

Když už jsem se teď nenacházela na dohled od domu a měla jsem soukromí, konečně jsem mohla dát průchod svým emocím – srdce mi zběsile tlouklo a tváře hořely. Zachvátil mě další nával nevolnosti, téměř jsem se zadusila, jak mne pálila na jazyku.

Nevolnosti přicházely ráno, v poledne i večer a obracely mi tělo naruby. V nejhorších případech to bylo i čtyřicetkrát denně; když dvakrát, byla jsem šťastná. V obličeji mi popraskaly žilky a zanechaly mi jemně karmínové kruhy kolem očí, jejichž bělmo se zbarvilo démonicky do červena. Odporná chuť mi ulpívala na jazyku hodiny, řezala a rdousila mě jako ostří nože. Nedokázala jsem pozřít jídlo. Ani jsem na něj neměla chuť, což převelice rmoutilo kuchařku. Dokonce i můj oblíbený marcipán ležel ve spižírně v celých, nenakrojených kusech a na krabičkách se sladkostmi z Londýna ležel prach.

V předchozích třech těhotenstvích mi tak hrozně nebylo. Tentokrát mi připadalo, že se dítě, které ve mně rostlo, snaží namísto klasickou cestou dostat ven skrze mé hrdlo, na rozdíl od těch předešlých, jež oznámily své předčasné příchody na svět proudem červené řeky stékající mi po stehnech. Jejich bezvládné siluety vypadaly ohyzdně a já jsem pozorovala, jak byly zabaleny do lněného plátna jako čerstvé bochníky chleba.

„Nedlouho na světě, ubohý drobeček,“ pronesla poslední porodní bába, když otírala mou krev ze svých řeznických paží.

Čtyři roky ve sňatku, tři porody a stále žádný dědic, kterého bych uložila do dubové kolébky, dárku od matky k naší svatbě s Richardem. Viděla jsem, jakým způsobem na mě nyní pohlížela, jako bych všechny zklamala.

Přesto jsem nedokázala pochopit, jak mě mohl Richard nechat tloustnout jako krocana před Vánoci, když znal doktorův názor. Dopis byl schovaný mezi nějakými papíry o mých třech porodech, takže jej mohl přehlédnout. A nebylo by koneckonců lepší jej přede mnou tajit? Náhle se zdálo, že ta slova vyskakují z papíru a omotávají se mi kolem krku. Napsal je muž, jehož jméno mi nebylo povědomé, tak moc v bolestech jsem musela být, když tu byl, že jsem si nedokázala vybavit jedinou podrobnost z jeho návštěvy: jaký byl jeho dotek, hlas, ani zda byl přívětivý.

Nezastavila jsem se ani tehdy, abych popadla dech, a mé střevíčky teď už byly skutečně zničené, zcela prosáklé nazelenalým bahnem. Jeden mi v něm uvízl, vyzul se a moje noha dopadla na mokrou zem jen v punčoše, což mě úplně dorazilo. Oběma rukama jsem zmačkala dopis do kuličky, s co největší vervou jsem jej zahodila a užívala si letmý okamžik uspokojení, když se odrazil od stromu o pár metrů dál.

Kdybych tak neučinila, zřejmě bych si nevšimla králičí nohy ležící kousek od místa, kam dopis dopadl, ani králíka, kterému patřila – nebo alespoň toho, co z něj zbylo; roztrhaná změť kožichu a krve, a za ním ležel další a další. Normálně jsem je lovila; tito však nebyli zabiti jestřábem či sokolem, kteří by je usmrtili rychle a čistě, a poté doplachtili zpět k pánovi. Poté jsem si všimla ještě něčeho: lemu hnědé sukně otírající se o zem, ohnutých kolen a nad nimi těla a hlavy s bílým čepcem. Mladá žena klečela pár metrů ode mne a upřeně mě pozorovala. Celé její tělo bylo ve střehu, zdála se napjatá jako zvíře. V podomácky upředené vlněné haleně vypadala omšele a neměla zástěru, proto jsem si jí mezi vší tou zelení a hnědí předtím vůbec nevšimla. Vlasy barvy lnu se jí vinuly zpod čepce. Obličej měla protáhlý a úzký a veliké oči, jejichž neobvyklá barva zářila i na dálku: byly teple zlaté, jako nové mince. V jejím pohledu bylo něco velmi chytrého, téměř mužného, a ačkoliv ona dřepěla a já jsem stála, na okamžik jsem dostala strach, jako kdybych to byla já, kdo byl při něčem přistižen.

Další králík se jí pohupoval v rukou. Jedním okem, aniž by hnula brvou, spočívala na mně. Kožich zvířete byl zbarven do ruda. Na zemi vedle její sukně ležel otevřený, nahrubo slátaný pytel. Postavila se. Větřík zašustil listy a travou kolem nás, ale ona zůstala v naprostém klidu a s nevyzpytatelným výrazem ve tváři. Pouze mrtvé zvíře se pohnulo a lehce se zakývalo.

„Kdo jste?“ zeptala jsem se. „Co tu děláte?“

Začala strkat malá tělíčka do pytle. Můj zmačkaný dopis jasně zářil mezi tím masakrem a ona se zastavila, když jej spatřila, a svými dlouhými prsty potřísněnými krví se ho váhavě chystala zdvihnout.

„Dejte mi to!“ křikla jsem na ni.

Zvedla jej z místa, kde se nacházela, natáhla ruku a já jsem se jej, po pár rychlých dlouhých krocích, chopila. Ty zlaté oči mě ani na okamžik nepřestaly sledovat a mně problesklo hlavou, že cizí člověk se na mne ještě nikdy nedíval tak upřeně. Došlo mi, jakým musím působit dojmem: bez venkovních bot a se střevícem ležícím v blátě. Bezpochyby mám od zvracení zarudlé tváře a bělmo v očích červené. Na srdci jsem měla stejnou hořkost jako na jazyku.

„Jak se jmenujete?“

Mlčela.

„Jste žebračka?“

Zavrtěla hlavou.

„Tohle je má půda. Chytala jste králíky na mé půdě?“

„Na vaší půdě?“

Hlas jí podivností celé té situace poskočil jako oblázek po hladině. Byla to jen obyčejná vesnická holka.

„Jsem Fleetwood Shuttleworthová, paní na panství Gawthorpe Hall. Tohle je půda mého muže; pokud jste z Padihamu, věděla byste to.“

„Nejsem,“ bylo jediné, co řekla.

„Je vám znám trest za pytlačení na pozemcích jiného pána?“

Prohlédla si můj silný černý plášť a z něj vyčnívající měděné šaty z taftu. Byla jsem si vědoma své mdlé pleti; mé černé vlasy způsobovaly, že jsem vypadala nezdravě, a poslední, co jsem si přála, bylo, aby mi to nějaká cizí ženština připomínala. Tušila jsem, že budu mladší než ona, ale nedokázala jsem odhadnout její věk. Přišlo mi, že její špinavé oblečení nebylo kartáčované ani větrané několik měsíců a čepec měl barvu ovčí vlny. Pak jsem se na ni podívala a naše pohledy se střetly: její byl vyrovnaný a hrdý. Zamračila jsem se a pozvedla hlavu. S výškou sto šedesát centimetrů byl každý, koho jsem potkala, vyšší než já, ačkoliv jsem se nenechala snadno zastrašit.

„Můj muž by vám přivázal ruce ke koni a dotáhl by vás ke smírčímu soudci,“ pronesla jsem odvážněji, než jak jsem se ve skutečnosti cítila. Jelikož na to nic neřekla a jedinou odpovědí mi bylo šustění a třepotání stromů, zeptala jsem se znovu: „Jste žebračka?“

„To nejsem.“ Natáhla ruku s pytlem. „Vezměte si je. Nevěděla jsem, že jsem na vaší půdě.“

Byla to zvláštní odpověď a mě napadlo, co asi řeknu Richardovi. A vtom jsem si vzpomněla na dopis ve své ruce. Pevně jsem jej sevřela.

„Čím jste je zabila?“

Opovržlivě pronesla: „Já jsem je nezabila. Byli zabiti.“

„Máte prapodivný styl mluvy. Jak se jmenujete?“

Stěží jsem dokončila svou otázku, protože v tom okamžení se ona bleskově otočila, zanechala za sebou jen zlatohnědý záblesk a prchala pryč mezi stromy. Její bílý čepec poletoval mezi kmeny a pytel jí narážel do sukně. Nohy měla rychlé a hbité, až zvířecí, a dupala jimi o zem, dokud ji les celou nepohltil.

KAPITOLA 2

Richarda všude předcházel zvuk jeho opasku. Řekla bych, že si díky tomu přišel mocný – slyšíte jeho peníze dříve, než spatříte jeho samotného. Jakmile jsem zaslechla to známé řinčení a dupot jeho kožených bot po schodech, zhluboka jsem se nadechla a smetla zdánlivý prach ze svého pláště. Když vstoupil do místnosti, postavila jsem se. Byl celý rozzářený a posilněný úspěchem své cesty do Manchesteru. V jeho zlaté náušnici se odráželo světlo a šedé oči se mu leskly.

„Fleetwood,“ pozdravil mne a vzal mi hlavu do dlaní.

Kousla jsem se do rtu v místech, kam mě políbil. Mohu se spolehnout na svůj hlas, že neselže? Nacházeli jsme se v šatně, věděl, že mě zde najde. Ačkoliv nikdo před námi na Gawthorpu nebydlel, toto byl jediný pokoj, který jsem vnímala skutečně jako jen svůj vlastní. Považovala jsem za nesmírně moderní, že Richardův strýc, jenž toto sídlo navrhoval, nezapomněl na převlékací místnost, ačkoliv sám ženu neměl. Jistě, pokud by ženy navrhovaly domy, měly by v plánech šatny stejnou důležitost jako kuchyně. Jelikož pocházím z domu ze šedivých kamenů pod šedivou oblohou, připadala jsem si na Gawthorpu, jehož zdi oplývaly teplou barvou a působily dojmem, že na nich bez přestání vychází slunce se třemi patry blyštivých oken, zářících jako korunovační klenoty, a s věží uprostřed, spíše jako princezna než paní. Richard mě provázel bludištěm pokojů a všechny ty čerstvé štuky, zářivé stěny a malé chodbičky plné malířů, sluhů a tesařů, mi působily závratě. Obvykle jsem zůstávala nahoře, uklizená všem z cesty. Kdybych měla v rukou miminko nebo dítě, které bych brala dolů na snídani, možná bych se cítila jinak, ale jelikož jsem je neměla, zdržovala jsem se ve své komnatě a šatně, odkud byl překrásný výhled na rychle tekoucí řeku Calder a kopec Pendle Hill.

„Opět hovoříš se svým šatstvem?“ zeptal se.

„Je mým stálým společníkem.“

Puck, můj obrovský francouzský mastif, se zvedl z tureckého koberce, protáhl se, zívl a ukázal čelist tak velkou, že by se mi do ní vešla hlava.

„Ty hrůzostrašná bestie,“ prohlásil Richard a chystal se pokleknout k psovi, „zanedlouho už nebudeš jediným středem naší pozornosti. Budeš se o ni muset dělit.“ Povzdychl a klekl si, vyčerpaný z dlouhé jízdy. „Je ti dobře? Odpočinula sis?“

Přikývla jsem a zastrčila si volný pramen vlasů pod čepec. Poslední dobou mi při česání vypadávaly po hustých černých pramenech.

„Vypadáš ustaraně. Neměla jsi… Nejsi…“

„Jsem v pořádku.“

Ten dopis. Zeptej se ho na ten dopis. Slova jsem měla v hrdle připravená, jako šíp na nataženém luku, avšak v jeho milé tváři se nezračilo nic víc než úleva. Hleděla jsem mu do očí až příliš dlouho, a propásla tak příležitost k otázce, protekla mi mezi prsty jako písek.

„Nuže, v Manchesteru šlo vše dobře. James se domnívá, že by měl jezdit na tyto cesty se mnou, ale ujedu to stejně dobře sám. Nejspíš jej rozčiluje, že zapomínám psát účty; už jsem mu říkal, že vyjde nastejno, nosím-li je v hlavě či v plášti.“ Odmlčel se a ignoroval Pucka, který jej očichával. „Jsi dnes nějaká zamlklá.“

„Richarde, četla jsem dnes dopis od porodní báby. A od doktora, jenž byl u mého posledního porodu.“

„Což mi připomíná...,“ sáhl hluboko do svého smaragdově zeleného sametového dubletu a ve tváři měl výraz nadšeného dítěte. Vyčkávala jsem, a když vytáhl ruku, položil mi do dlaně zvláštní předmět. Byl to malý stříbrný meč, dlouhý jako otvírač na dopisy, se zářivou zlatou rukojetí. Konec byl však tupý a kolem něj z maličkatých háčků visely drobné kuličky. Otočila jsem jej v dlaních a on vydal příjemně zvonivý zvuk.

„Je to chrastítko,“ zářil a zatřepal s ním, takže cinkalo, jako když se nahánějí koně. „Jsou to zvonečky, podívej. To je pro našeho syna.“

Ani se nepokoušel onu touhu ve svém hlase zakrýt. Pomyslela jsem na přihrádku, kterou jsem v jedné ložnici zamykala. Uvnitř byl tucet věcí, jež onehdy koupil – hedvábná peněženka s našimi iniciálami, kůň ze slonoviny akorát tak do dlaně. V dlouhé galerii stálo brnění zakoupené na počest mého prvně rostoucího břicha. Jeho víra v potomka byla čirá a silná jako říční proud, i když právě obchodoval s vlnou v Prestonu a potkal obchodníka s miniaturami zvířátek; či když byl u našeho krejčího a spatřil roli hedvábí totožné barvy, jakou má perla ústřice. U posledního těhotenství jen on věděl, zdali to byl syn, či dcera, já jsem se neptala, jelikož jsem se stále nestala matkou. Každý dar, který mi kdy věnoval, byl připomínkou mého selhání a já jsem si přála je všechny spálit a sledovat, jak kouř stoupá komínem a pohlcuje ho nebe. Pomyslela jsem na to, kde bych byla bez svého muže, a mé srdce zaplnil smutek, protože on mi dal štěstí, zatímco já jemu jen žal nad ztrátou tří duší, které pohasly v tom nejjemnějším vánku.

Zkusila jsem to ještě jednou: „Richarde, nechceš mi něco povědět?“

Jeho náušnice se zaleskla, jak nad tím uvažoval. Puck zívl a uvelebil se na koberci. Hluboký hlas v dálce, zřejmě z přízemí, zavolal Richardovo jméno.

„Roger je dole,“ sdělil mi, „měl bych za ním jít.“

Položila jsem chrastítko na židli, celá nedočkavá, až se ho zbavím, a nechala jsem Pucka, aby si je zvědavě očichal.

„V tom případě přijdu dolů.“

„Šel jsem se nahoru jen obléknout; jedeme na lov.“

„Ale vždyť jsi seděl na koni celé dopoledne.“

Pousmál se: „Lov není jízda, lov je lov.“

„Tak pojedu s vámi.“

„Cítíš se na to?“

Usmála jsem se a otočila se zpět ke svému šatstvu.

* * *

„Fleetwood Shuttleworthová! Můj Bože, jak jen jste bledá!“ Rogerův hlas hřměl stájemi. „Jste bělejší než sněženka, však dvakrát tak krásnější. Richarde, copak své ženě nedáváte najíst?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Prední tiráž

ČÁST PRVNÍ