Jeremy Dronfield

CHLAPEC, ČO NASLEDOVAL OTCA DO OSVIENČIMU

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu Jeremy Dronfield: The Boy Who Followed His Father

into Auschwitz, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Michael Joseph,

an imprint of Penguin Books, UK 2019, preložila Zuzana Gáliková.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2019 ako 5218 publikácia.

Vydanie I.

Prebal a väzbu navrhol Peter Zentko.

Zodpovedná redaktorka Zuzana Reislová

Jazykové redaktorky

Zlata Sršňová, Marta Bábiková

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačili Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

www.slovtatran.sk

: : knihy pre hodnotnejší život

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London.

Text copyright © Jeremy Dronfield, 2019

The author has asserted his moral rights

All rights reserved

Translation © Zuzana Gáliková 2019

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2019

ISBN 978-80-2221051-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Kurtovi

a na pamiatku

Gustava

Tini

Edith

Herty

Fritza

Svedok sa prinútil svedčiť. Kvôli tým, čo sú dnes mladí, kvôli deťom, ktoré sa zajtra narodia. Nechce, aby sa jeho minulosť stala ich budúcnosťou.

Elie Wiesel, Noc

Úvod

Toto je pravdivý príbeh. Každá postava, každá udalosť, dejový zvrat a neuveriteľné náhody sú podložené historickými prameňmi. Niektoré udalosti sú také hrozné a bolestné, že by sme si priali, aby neboli skutočné, aby sa nikdy neodohrali. Všetky sa stali a sú zapísané v pamäti tých, čo ešte stále žijú medzi nami.

Existuje mnoho príbehov o holokauste, tento je však iný. Príbeh Gustava a Fritza Kleinmannovcov, otca a syna, sa čiastočne zhoduje s ostatnými, zároveň sa od nich výrazne odlišuje. Iba málo židov zažilo nacistické koncentračné tábory od prvých masových zatýkaní koncom tridsiatych rokov cez konečné riešenie až po oslobodenie. Pokiaľ viem, nikto neprešiel celým týmto peklom tak, ako tento otec so synom – od začiatku do konca, od života pod nemeckou okupáciou cez Buchenwald, Osvienčim, väzenskú vzburu proti SS až po pochody smrti a ďalej po Mauthausen, Mittelbau-Dora, Bergen-Belsen. Len málo je takých, ktorí toto všetko zažili a vrátili sa živí domov. Gustav a Fritz mali sčasti šťastie a nechýbala im odvaha, prežili však predovšetkým vďaka vzájomnej láske a oddanosti. „Ten chlapec je moja najväčšia radosť,“ napísal Gustav do svojho tajného denníka v Buchenwalde. „Dávame jeden druhému silu. Sme jedno, sme nerozlučiteľní.“ Toto puto prešlo veľkou skúškou o rok neskôr, keď Gustava transportovali do Osvienčimu, čo bol takmer rozsudok smrti. Fritz sa zriekol vlastného bezpečia a rozhodol sa ísť s otcom.

Vdýchol som tomuto príbehu život a vložil som doň celé srdce. Podobá sa románu. Som rozprávač rovnako ako historik, ale nemusel som nič prikrášľovať; aj útržky dialógov sú citované alebo vychádzajú z historických zdrojov. Základným kameňom tejto knihy je denník Gustava Kleinmanna, viedol si ho od októbra 1939 do júla 1945 v koncentračných táboroch, je doplnený spomienkami a rozhovormi s Fritzom v roku 1997. Žiaden z týchto zdrojov sa nečíta ľahko – z emocionálneho ani literárneho hľadiska. Denník, písaný v extrémnych podmienkach, je útržkovitý, často sa v ňom vyskytujú nejasné narážky, ktorým bežný čitateľ nerozumie (dokonca aj historici zaoberajúci sa holokaustom sa budú musieť obrátiť na svoje zdroje informácií, aby vedeli vysvetliť niektoré úryvky). Gustavovým motívom na písanie nebola snaha zaznamenať udalosti, ale ostať pri zdravom rozume, jeho vyjadrovanie bolo vtedy preňho zrozumiteľné. Keď sa nám podarí preniknúť doň, poskytne nám plastický a mučivý pohľad na život počas holokaustu týždeň po týždni, mesiac po mesiaci, rok po roku. Pôsobivým spôsobom odhaľuje Gustavovu neporaziteľnú silu a optimistického ducha: „Každý deň si opakujem…“ napísal v šiestom roku svojho väznenia, „…nezúfaj. Zatni zuby – esesácki vrahovia ťa nedostanú.“

Rozhovory s členmi rodiny, ktorí prežili, nám poskytujú ďalšie osobné detaily. Opisy života vo Viedni v tridsiatych rokoch 20. storočia, fungovanie táborov, osoby, ktoré sa spomínajú v diele, všetko toto sa opiera o rozsiahly dokumentárny výskum, vrátane svedectiev tých, čo prežili, záznamov z táborov a iných oficiálnych dokumentov, ktoré dosvedčujú vierohodnosť celého príbehu aj na tých miestach, kde sa zdá podivuhodný a neuveriteľný.

Jeremy Dronfield, jún 2018

Predslov Kurta Kleinmanna

Od strašných udalostí, o ktorých hovorí táto kniha, prešlo vyše sedemdesiat rokov. Príbeh mojej rodiny, z ktorej niektorí prežili a zachránili sa, iní prišli o život, zahŕňa v sebe všetkých, ktorých sa týkalo toto obdobie, tých, čo zažili väzenie, stratili svojich príbuzných alebo mali šťastie a unikli pred nacistickým režimom. Reprezentuje všetkých, ktorí v tých dňoch zažívali utrpenie, a preto nesmú upadnúť do zabudnutia.

Zážitky môjho otca a brata za šesť rokov z piatich rôznych koncentračných táborov sú živým svedectvom toho, čo sa dialo počas holokaustu. Ich túžba prežiť, puto medzi otcom a synom, ich odvaha a aj šťastie vyvolávajú údiv tých, čo žijú v tomto čase, vďaka nim dokázali prežiť všetko to utrpenie.

Moja matka vycítila nebezpečenstvo, ktoré nám hrozilo, hneď, ako Hitler anektoval Rakúsko. Pomohla mojej najstaršej sestre utiecť v roku 1939 do Anglicka. Tri roky som žil pod nadvládou nacistov vo Viedni, kým sa matke podarilo vybaviť mi cestu do Spojených štátov vo februári 1941. Nielenže mi zachránila život, ale zaistila mi domov a milujúcu rodinu, kde ma prijali ako vlastného syna. Moja druhá sestra nemala toľko šťastia. Spolu s matkou ich nakoniec zatkli a deportovali s tisíckami ďalších židov do tábora smrti pri Minsku. Desiatky rokov som žil vo vedomí, že ich tam zabili, dokonca som navštívil vzdialené miesto, kde sa to odohralo, bol som hlboko pohnutý, zničený, keď som sa z tejto knihy dozvedel, ako sa to presne stalo.

Táto kniha pozoruhodne detailne opisuje, ako môj otec a brat prežili svoj údel. Stretol som sa s nimi, keď som v roku 1953 dostal povolávací rozkaz. Vrátil som sa do Viedne po pätnástich rokoch. V nasledujúcich rokoch sme spolu s manželkou Diane navštívili Viedeň veľa ráz a naši synovia sa tu stretli so svojím starým otcom a strýkom. Ostalo medzi nami silné rodinné puto, ktoré vydržalo rozdelenie aj holokaust a pretrvá navždy. Necítim k Viedni ani k Rakúsku nevraživosť, nenesiem v sebe traumu, ale to neznamená, že som schopný celkom odpustiť alebo zabudnúť na to, čo sa v Rakúsku udialo v minulosti. Môj otec a nevlastná matka navštívili mňa a moju sestru v Spojených štátoch v roku 1966. Ukázal som im krásy krajiny, ktorá sa stala mojím novým domovom, a mali možnosť stretnúť sa s mojou pestúnskou rodinou v Massachusetts. Bolo to stretnutie plné vďačnosti a radosti, stretnutie tých, čo mi boli najdrahší – jedni mi dali život a druhí mi ho zachránili.

Chlapec, čo nasledoval otca do Osvienčimu je citlivo, sviežo a dojímavo napísaný príbeh mojej rodiny, ktorý je navyše historicky výborne spracovaný. Len ťažko viem dostatočne vyjadriť vďaku Jeremymu Dronfieldovi za to, že napísal túto knihu. Je nádherne napísaná, moje a sestrine spomienky sa v nej pretkávajú s príbehom môjho otca a brata z koncentračných táborov. Som vďačný a oceňujem, že príbeh mojej rodiny počas holokaustu sa dostáva na verejnosť a nezabudne sa naň.

Kurt Kleinmann

august 2018

Prológ

Rakúsko, január 1945

Fritz Kleinmann sa natriasal v rytme hrkotajúceho vlaku, kŕčovito sa chvel v mrazivom vetre, ktorý prefukoval otvoreným nákladným vagónom. Vedľa neho driemal jeho otec, schúlený do klbka a celkom vyčerpaný. Naokolo sa črtali nejasné postavy, v mesačnom svetle sa odrážali svetlé pásy ich mundúrov a lícne kosti na tvárach. Teraz nastala chvíľa, keď sa pokúsi o útek, onedlho by už bolo neskoro.

Od ich odchodu z Osvienčimu uplynulo osem dní. Prvých šesťdesiat kilometrov prešli peši, esesáci hnali tisícku väzňov na západ cez sneh, preč od postupujúcej Červenej armády. Fritz s otcom počúvali prerušovanú streľbu, ktorá sa ozývala z konca zástupu, keď vojaci zabíjali tých, čo nevládali ďalej. Nikto sa neobzeral.

Potom ich nahnali do vlakov smerujúcich dovnútra ríše. Fritzovi s otcom sa podarilo ostať spolu, tak ako vždy. Transport mieril do Mauthausenu v Rakúsku, kde SS z väzňov vyžmýka posledné zvyšky síl predtým, ako ich zlikvidujú. Do každého otvoreného nákladného vagóna napchali stoštyridsať mužov – zo začiatku museli stáť, no ako plynuli dni a chlad ich začal zabíjať, postupne sa dalo sadnúť si. Mŕtve telá sa kopili na jednom konci vagóna, zbavené oblečenia, aby zohrialo žijúcich.

Títo väzni, aj keď na pokraji smrti, patrili k šťastlivcom, lebo boli schopní práce – väčšinu ich bratov a sestier, manželiek, matiek a detí zavraždili alebo ich prinútili pochodovať ďalej na západ, kde húfne umierali.

Fritz bol iba chlapec, keď sa pred siedmimi rokmi začala táto nočná mora. V nacistických táboroch sa stal mužom, tam sa učil, dozrieval a vzdoroval tlaku vzdať sa nádeje. Vedel, že tento deň príde, a pripravoval sa naň. Pod táborovou uniformou mal on aj jeho tato civilné ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

Predslov Kurta Kleinmanna

Prológ

I. ČASŤ

II. ČASŤ