Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

L.J. Shen: Vicious: Divoká láska

Vydání první

Copyright © 2016 by L.J. Shen

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2301. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Vicious vydaného v roce 2016

Český překlad © 2019 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Model: Andrea Denver

Cover Designer: Letitia Hasser, RBA Designs

Obálka © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1199-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1200-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

L. J. Shen

VICIOUS

Divoká láska

Mám tě rád jako místo, kam vede tajná stopa,

jako věc mezi stínem a duší, jako dar.

– Pablo Neruda, 100 sonetů o lásce

Karen O’Harové a Josephine McDonnellové

Soundtrack

„Bad Things“ – Machine Gun Kelly X Camila Cabello

„With or Without You“ – U2

„Unsteady“ – X Ambassadors

„Fell In Love With a Girl“ – The White Stripes

„Baby It’s You“ – Smith

„Nightcall“ – Kravinsky

„Last Nite“ – The Strokes

„Teardrop“ – Massive Attack

„Superstar“ – Sonic Youth

„Vienna“ – Billy Joel

„Stop Crying Your Heart Out“ – Oasis

V japonské kultuře se význam květu sakury datuje stovky let zpátky. Třešňový květ představuje křehkost i vznešenost života. Je to připomínka toho, jak neskutečně krásný, ale zároveň strašlivě krátký může život být.

Stejně jako mezilidské vztahy.

Proto buď moudrý. Nech se vést svým srdcem. A až najdeš někoho, kdo za to stojí – nenech ho nikdy odejít.

Kapitola první

Emilia

Babička mi jednou řekla, že láska a nenávist jsou stejné pocity, jen zrozené za jiných okolností. Vášeň je stejný pocit jako bolest. Ta podivná věc, co nám klokotá v hrudníku? Je to stejný pocit. Nevěřila jsem jí, dokud jsem se nesetkala s Baronem Spencerem mladším, který se stal mou osobní noční můrou.

Pak se moje noční můra stala skutečností.

Myslela jsem si, že jsem mu unikla. Byla jsem dost hloupá na to, abych si naivně myslela, že zapomněl, že jsem kdy existovala.

Ale když se vrátil, zasáhl mě silněji, než jsem si vůbec myslela, že je to možné.

A stejně jako kostky v dominu – padla jsem.

Před deseti lety

Předtím jsem byla uvnitř sídla jen jednou, když se moje rodina přestěhovala do Todos Santos. To se stalo před dvěma měsíci. Ten den jsem stála na stejném místě jako teď, jako kdybych tam zakořenila, na podlaze z tvrzeného dřeva, která se nikdy neponičí.

Tehdy poprvé mě mamka dloubla do žeber. „Víš, že je to nejtvrdší podlaha na světě?“

Nezmínila se o tom, že patří muži s nejtvrdším srdcem na světě.

Nemohla jsem zaboha pochopit, proč by lidi s tolika penězi utratili celé jmění za tak depresivní sídlo. Deset ložnic. Třináct koupelen. Vnitřní posilovna a dlouhé schodiště. Nejlepší vybavení, jaké si jen lze za peníze koupit… a to všechno, s výjimkou tenisového kurtu a dvacetimetrového bazénu, mělo černou barvu.

Černá barva pohltila všechny příjemné pocity, které možná člověk mohl mít, když prošel velkou kovanou bránou. Interiér nejspíš navrhoval středověký upír, pokud jsem mohla soudit podle studených, tmavých barev a obrovských železných lustrů visících ze stropů. Dokonce i podlaha byla tak tmavá, až to vypadalo, že se vznáším nad propastí, jen okamžik od toho, než se propadnu do nicoty.

Dům s deseti ložnicemi pro tři lidi, co tu žijí – a dva z nich se v něm sotva vyskytují –, a přesto se Spencerovi rozhodli ubytovat moji rodinu v bytě pro služebnictvo blízko garáže. Byt byl větší než náš pronajatý dřevěný domek v Richmondu ve Virginii, ale až do této chvíle mě tu všechno rozčilovalo.

Už ne.

Všechno v sídle Spencerových bylo navrženo tak, aby zastrašovalo kohokoliv, kdo sem vstoupí. Byli bohatí a mocní, a přesto tolika způsoby chudí. Tady nežijí šťastní lidé, pomyslela jsem si.

Dívala jsem se na své tenisky – potrhané bílé vansky, které jsem ozdobila barevnými květy, abych zakryla skutečnost, že se rozpadají – a polkla jsem, cítila jsem se bezvýznamná ještě předtím, než mě ponížil. Dřív než jsem poznala jeho.

„Zajímalo by mě, kde asi je?“ zašeptala mamka.

Když jsme stály na chodbě, slyšela jsem ozvěnu, která se odrážela od prázdných zdí. Chtěla se zeptat, jestli by ona a táta mohli dostat výplatu o dva dny dřív, protože potřebovali koupit léky pro moji mladší sestru Rosie.

„Slyšela jsem něco z téhle místnosti,“ ukázala na dveře na opačné straně velkého foyer. „Zaklepej na ně. Vrátím se do kuchyně a počkám tam.“

„Já? Proč já?“

„Protože,“ řekla a probodla mě pohledem, který ve mně měl vyvolat pocit viny, „Rosie je nemocná a jeho rodiče jsou pryč. Ty jsi stejně stará jako on. Bude tě poslouchat.“

Udělala jsem, co mi bylo řečeno – ne pro mámu, ale pro Rosie –, aniž bych přemýšlela nad důsledky. Následujících pár minut mě stálo celý můj poslední ročník na střední a bylo důvodem, proč jsem ve věku osmnácti let byla odtržená od svojí rodiny.

Vicious si myslel, že znám jeho tajemství.

Nebyla to pravda.

Myslel si, že vím, o čem se ten den hádal v tom pokoji.

Neměla jsem ani ponětí.

Vzpomínám si, že jsem se ploužila k prahu dalších tmavých dveří, moje pěst se vznášela těsně před nimi, když jsem uslyšela hluboký, chraplavý hlas starého muže.

„Pořád ti to vtloukám do hlavy, Barone.“

Muž. Nejspíš kuřák.

„Moje sestra mi řekla, že se znovu potýkáš s problémy.“ Muž se zlobil, protože zvýšil hlas a uhodil dlaní do nějakého tvrdého povrchu. „Mám dost toho, jak ji nerespektuješ.“

„Strč si to někam.“ Slyšela jsem vyrovnaný hlas mladého muže. Zněl… pobaveně? „A ona taky. Počkat, to je ten důvod, proč jsi tady Daryle? Chceš si taky užít se svojí ségrou? Dobrá zpráva je, že je otevřená pro každýho, kdo má prachy, aby jí za to zaplatil.“

„Dávej si pozor na jazyk, ty malej zmetku.“ Plesk. „Tvoje matka by na tebe byla pyšná.“

Ticho – a pak: „Řekni ještě slovo o mý mámě a dám ti skutečnej důvod, proč si nechat udělat ty zubní implantáty, o kterých jsi mluvil s mým fotrem.“ Z hlasu mladšího muže odkapával jed, což mě přimělo si myslet, že možná nebude tak mladý, jak si mamka myslí.

„Radši zmiz,“ varoval ho mladší hlas. „Nenechám se od tebe fackovat. Jsem vlastně v dost silným pokušení ti to oplatit. Za. Celou. Tu. Dobu. Skončil jsem s těma tvejma sračkama.“

„Ty si sakra myslíš, že mi v tom můžeš zabránit?“ Starší muž se zlověstně zachechtal.

Cítila jsem, jak se mi jeho hlas dostává pod kůži, aby tam vstříkl jed.

„Tys o tom neslyšel?“ vyštěkl mladší muž. „Rád se peru. Líbí se mi bolest. Možná proto je pro mě mnohem snadnější se vyrovnat s představou, že tě jednou oddělám. Já, Daryle. Jednoho dně tě zabiju.“

Zalapala jsem po dechu, příliš ohromená na to, abych se pohnula. Slyšela jsem rámus, jak někdo upadl, a pak tříštění věcí dopadajících na podlahu.

Chtěla jsem utéct – tenhle rozhovor očividně nebyl určený pro moje uši – ale on mě přistihl při činu. Než jsem pochopila, co se děje, dveře se otevřely a já jsem stála tváří v tvář klukovi v mém věku. Říkám klukovi, ale nebylo v něm vůbec nic klukovského.

Starší muž stál za ním, těžce lapal po dechu a shrbený se opíral o desku stolu. Kolem něj byly rozházené knihy a ret měl roztržený a tekla z něj krev.

Ta místnost byla knihovna. Stěny lemovaly od podlahy až ke stropu řady polic z ořechového dřeva. Cítila jsem bodavou bolest v hrudníku, protože jsem nějak věděla, že neexistuje šance, že bych se sem někdy znova podívala.

„Co tady kurva děláš?“ zeptal se ten dospívající kluk. Přimhouřil oči. Cítila jsem, jak mě probodává pohledem.

Kolik mu je? Sedmnáct? Osmnáct? Skutečnost, že jsme byli zhruba stejně staří, nějakým záhadným způsobem celou tuhle situaci ještě zhoršila. Sklonila jsem hlavu, abych skryla tváře, které mi tak hořely, že klidně mohly zapálit dům.

„Poslouchalas za dveřma?“

Zoufale jsem vrtěla hlavou, ale byla to lež. Vždycky jsem byla mizerná lhářka.

„Nic jsem neslyšela, přísahám,“ vykoktala jsem. „Máma tady pracuje. Hledala jsem ji.“ Další lež.

Nikdy jsem se nebála. Vždycky jsem byla statečná. V tu chvíli jsem se tak ale ani trochu necítila. Koneckonců, neměla jsem tady co pohledávat, v jeho domě, a rozhodně jsem neměla slyšet jejich hádku.

Mladý muž udělal krok ke mně a já zase o krok ustoupila. Jeho oči byly bezvýrazné, ale rty měl červené, plné a velmi živé. Tenhle kluk mi zlomí srdce, když mu to dovolím. Ten hlásek mi zazněl někde v hlavě a naprosto mě šokoval, protože to vůbec nedávalo smysl. Nikdy předtím jsem se nezamilovala a byla jsem moc vyděšená na to, abych si všimla, jakou má barvu očí nebo vlasů, natož abych se zaobírala tím, jestli k němu nechovám nějaké jiné city.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se. Hezky voněl – kombinací kořenité mužné vůně, potu, hormonů a slabé stopy pracího prostředku, který používala moje mamka.

„Emilia.“ Odkašlala jsem si a natáhla k němu ruku. „Moji přátelé mi říkají Millie. Taky mi tak můžeš říkat.“

Jeho výraz neprozrazoval žádné emoce. „Tady jsi skončila, Emilie.“ Protáhl mé jméno, vysmíval se mému jižanskému přízvuku a ignoroval moji napřaženou ruku.

Rychle jsem ji stáhla, tváře zrudlé hanbou.

„Bylas ve špatnou chvíli na špatným místě. Příště, až tě najdu kdekoliv v domě, budeš v pytli na mrtvoly, protože už nebudeš naživu.“ Protáhl se kolem mě, jeho svalnatá ruka se mi otřela o rameno.

Zalapala jsem po dechu. Můj pohled dopadl na staršího muže a naše pohledy se setkaly. Zavrtěl hlavou a ušklíbl se, jako kdyby se chtěl zmenšit a zmizet. Krev mu z roztrženého rtu kapala na kožené boty –, které byly stejně obnošené jako jeho černá kožená bunda. Co tady vlastně dělal? Prostě na mě zíral a neudělal nic, aby si tekoucí krev otřel.

Otočila jsem se a rozeběhla se, cítila jsem v krku žluč a hrozilo, že se pozvracím.

Netřeba asi zmiňovat, že Rosie se ten týden musela obejít bez svých léků a že moji rodiče nedostali výplatu ani o vteřinu dřív, než měli.

To se stalo přede dvěma měsíci.

Dneska, když jsem procházela kuchyní a stoupala po schodech, jsem neměla na výběr.

Zaklepala jsem na dveře Viciousovy ložnice. Jeho pokoj se nacházel v druhém patře na konci široké zakřivené chodby, dveře směřovaly ke kamennému schodišti vedoucímu dovnitř sídla podobného jeskyni.

Nikdy dřív jsem u Viciouse v pokoji nebyla a přála jsem si, aby to tak zůstalo. Bohužel jsem neměla svou učebnici. Někdo se totiž vloupal do mojí skříňky ve škole, ukradl z ní moje věci a místo nich tam nacpal odpadky. Když jsem skříňku otevřela, vyhrnuly se na mě prázdné plechovky od limonád a čisticích prostředků a obaly od kondomů.

Byl to jen další, sice ne moc chytrý, ale zato účinný způsob, jak mi studenti na Střední škole Všech svatých připomínali, že nejsem nic jiného než služka. V tu chvíli už jsem na to byla tak zvyklá, že jsem skoro ani nezrudla. Když se na mě upřely všechny pohledy na chodbě a z každého hrdla se dral smích a chichotání, jen jsem držela hlavu zpříma a zamířila si to rovnou na další hodinu.

Střední škola Všech svatých byla plná zkažených a až moc privilegovaných hříšníků. Škola, kde pokud jste se určitým způsobem neoblékali a nechovali, tak jste tam neměli šanci zapadnout. Rosie naštěstí splynula s davem lépe než já, díkybohu. Já neměla šanci zapadnout, protože jsem měla jižanský přízvuk, obnošené oblečení a jeden z nejpopulárnějších kluků na škole – Vicious Spencer – mě k smrti nenáviděl.

Ještě horší bylo, že jsem se zapadnout ani nesnažila. Nebyli ani laskaví, ani obětaví, ani opravdu chytří. Neměli žádnou z vlastností, kterou jsem vyhledávala u svých přátel.

Potřebovala jsem ovšem zoufale svou učebnici, pokud jsem někdy chtěla mít šanci dostat se z tohohle místa.

Třikrát jsem zaklepala na mahagonové dveře Viciousovy ložnice. Stiskla jsem si prsty dolní ret a snažila se zhluboka dýchat, ale nijak to nezklidnilo divoké bušení krve, jejíž tep jsem cítila ve spáncích.

Prosím, nebuď tam…

Prosím, nechovej se jako zmetek…

Prosím…

Škvírou pode dveřmi unikl tichý zvuk a já se celá napjala.

Chichotání.

Vicious se nikdy nechichotal. Zatraceně, sotva se kdy usmál. Dokonce i jeho úsměvy byly letmé a neupřímné. Ne. Takhle se chichotá jen holka.

Slyšela jsem, jak šeptá chraplavým hlasem něco, čemu jsem nerozuměla, ale co ji přimělo zasténat. Ztěžka jsem si povzdechla a nervózně si otřela ruce do žlutých džínových šortek. Ze všech scénářů, které jsem si dokázala představit, byl tenhle zdaleka nejhorší.

On.

S další holkou.

Kterou jsem nenáviděla dřív, než jsem se vůbec dozvěděla její jméno.

Netušila jsem, proč jsem ty holky tak nesnášela.

Ale on byl zcela jasně uvnitř a já jsem tu měla něco na práci.

„Viciousi?“ zavolala jsem a snažila se, abych zněla klidně. Narovnala jsem ramena, i když mě neviděl. „Tady Millie. Je mi líto, že tě ruším. Ale potřebovala bych si půjčit tvoji učebnici matematiky. Tu moji někdo sebral a já se vážně musím připravit na zkoušku, kterou mám zítra.“ Ty máš tu kliku, že se na žádnou zkoušku učit nemusíš, dodala jsem v duchu.

Neodpověděl, ale uslyšela jsem zasténání – té holky – a šustění látky a zvuk zipu. Otevíraného zipu, nepochybně.

Zavřela jsem oči a přitiskla čelo k chladnému povrchu dveří.

Zkousni to. Vykašli se na svoji hrdost. Za pár let si nic z toho nebudeš pamatovat. Vicious a jeho hloupí nohsledi budou jen zamlženou vzpomínkou na město Todos Santos, které se stane bezvýznamnou součástí tvé minulosti.

Rodiče chňapli po šanci, když jim Josephine Spencerová nabídla práci. Táhli nás přes celé Státy až do Kalifornie, protože jsme tu měli lepší zdravotní pojištění a nemuseli jsme platit nájem. Máma pracovala jako kuchařka a hospodyně v domě Spencerových a táta byl současně zahradník i údržbář. Předchozí pár, který zastával tyhle pozice, dal výpověď a nebylo divu. Ani moji rodiče z té práce nebyli nijak na větvi. Ale takové příležitosti se objevovaly jen zřídka a navíc matka Josephine Spencerové se přátelila s mou tetou, což byl ten důvod, proč moji rodiče dostali tuhle práci.

Chtěla jsem odsud zmizet, jak nejdřív to bude možné. Jakmile budu přijatá na první univerzitu, na kterou podám přihlášku, abych byla přesná. Ale aby to bylo možné, budu potřebovat stipendium.

A abych ho získala, tak musím mít ty nejlepší známky.

A kvůli nejlepším známkám potřebuju tu zatracenou učebnici.

„Viciousi,“ zavolala jsem na něj tou jeho hloupou přezdívkou. Věděla jsem, že nesnáší své skutečné jméno, a z důvodů, které mi zůstávaly záhadou, jsem ho nechtěla naštvat. „Půjčím si tu učebnici a okopíruju si vzorečky, které potřebuju. Budu rychlá. Nebudu ji mít u sebe dlouho. Prosím.“ Málem jsem se udusila tou vlnou frustrace, která mi zaplavila krk. Samo o sobě bylo dost špatné, že mi někdo ukradl moje věci – už zase – a ještě ke všemu jsem se musela doprošovat Viciouse.

Chichotání zesílilo. Byl to vysoký zvuk, který mě tahal za uši. Prsty mě svrběly touhou otevřít dveře a dát mu jednu pěstí.

Zaslechla jsem jeho sténání rozkoše a věděla, že to nemá nic společného s tou holkou, se kterou si užíval. Hrozně ho bavilo mě mučit. Od našeho prvního setkání v knihovně před dvěma měsíci nevynechal jedinou příležitost ukázat mi, že nejsem dost dobrá.

Dost dobrá, abych bydlela v jeho sídle.

Dost dobrá, abych chodila do jeho školy.

Dost dobrá, abych žila v jeho městě.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Věnování

Soundtrack

Citát

Kapitola první