Za zády slavných

Pohled do zákulisí českého showbyznysu

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Miloš Zapletal

Za zády slavných – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Miloš Zapletal, 2019

ISBN 978-80-204-5432-4 tištěná kniha

ISBN 978-80-204-5579-6 ePub

ISBN 978-80-204-5581-9 Mobi

ISBN 978-80-204-5580-2 PDF

Mojí Hance, která byla téměř u všeho a bez níž bych byl poloviční.

Na úvod

Producent či manažer není vděčné povolání. Pečuje o umělce, po nichž zůstávají romány, písně, filmy či obrazy. Tahle dobrá a úspěšná díla či dílka budou navždy bavit čtenáře, posluchače či diváky. Manažerovi zůstávají jen vzpomínky.

Některé je ale škoda nezaznamenat. Každý den nacházíme v bulvárních médiích řadu senzačních zpráv o slavných. Mnohdy pochybujeme o jejich pravosti, ale většinu z nás zajímají, protože takzvané celebrity, jimž raději říkám slavní, jsou známí, mnozí velmi populární, a tak nás zajímá, co, s kým a jak zažili anebo právě prožívají.

Moje kniha je zejména o životě a práci těch slavných, kteří začali svoji kariéru většinou před několika desetiletími, kdy jsem s nimi pracoval a za jejichž zády jsem žil. Většina z nich je populární dodnes. Bulvární média se však příliš nezajímají o to, co, s kým a jak prožili dříve. A zejména se nezabývají tím, co je pravda a co jen připravená strava pro dychtivé čtenáře.

Na rozdíl od bulvárních senzací jsou moje vzpomínky i současné zážitky skutečné a popisuji je tak, jak jsem je zažil v zákulisí koncertů, zábavných programů i zpoza televizní obrazovky.

Po odchodu ze showbyznysu jsem o sepsání této knihy přemýšlel několik let. Popíchl mě ale až skladatel a producent Ondřej Soukup, který mi doporučil knihu Stevea Overburyho Bouchačky, prachy a rock’n’roll aneb Manažeři nejslavnějších hudebních skupin, kterou velmi doporučuji k přečtení všem, zejména umělcům a najmě muzikantům. Je to bomba! Kniha líčí život manažerů, kteří spolupracovali s Beatles, Rolling Stones, The Who, Jimi Hendrixem, Pink Floyd i Spice Girls a dalšími světově proslulými interprety. Většina manažerů těchto velikánů byli tvrdí hoši, kteří se nezastavili před ničím. Kromě toho, podobně jako jejich svěřenci, o sto šest fetovali, ve velkém pili a mnohdy neváhali použít ani fyzické násilí. Zkrátka to byli pro nás nepředstavitelní chlápci.

Já však nechci psát o našich manažerech a producentech, ale především o těch, kdo vytvářeli český showbyznys, tedy o našich slavných, kteří patří ke špičce našeho zábavného umění a jichž je požehnaně. I oni, stejně jako lidé kolem nich, mě nevyjímaje, zažili mnohdy neuvěřitelné chvíle. Jejich život pro mě byl a dosud je velice zajímavý, mnohobarevný, poučný a krásný. Jsem rád, že jsem jeho větší část prožil za zády slavných...

Miloš Zapletal

Jak jsem slavil První máj 1948

Posadili mě ke sváteční snídani, na stole narozeninový dort se šesti zapálenými svíčkami a jako dárek pletený kříž na hlavu, aby mi zkrotil bujaré kudrliny. Po gratulaci, jako každý rok, mě pak rodiče postavili na stoličku k balkonovému zábradlí. Ve Vlašimi jsme bydleli na hlavní ulici. Dole právě procházel prvomájový průvod, místní rázná dechovka hrála do kroku, pionýři v bílých košilích s červenými šátky kolem krku mě zdravili svými barevnými mávátky a také ostatní průvodníci se na mě usmívali. Moc se mi tehdy líbil traktor, který táhl na vlečňáku obrovský srp a kladivo s nápisem „Ať žije náš osvoboditel – Sovětský svaz!“. Kolem stálo několik chlapců a dívek se zaťatými pěstmi, jako že jsme už s buržousty skončili, což jsem tehdy ještě moc nechápal. Mně to však v té chvíli bylo jedno, protože jsem byl přesvědčen, že ta velká sláva a podívaná, ten slavný prvomájový průvod je na oslavu mých dnešních narozenin, tedy jen kvůli mně!

Gratulovali mi pionýři. (1948)

Za několik měsíců jsem se stal jedním z prvňáků nové ČSR, tedy Československé republiky. Těšil jsem se na své příští narozeniny s mým prvomájovým průvodem. Z opojení mě vyvedla až paní učitelka Pávová, která nám před prvním květnem řekla: „Tak děti, v sobotu je sraz na prvomájový průvod v sedm hodin u zámecké brány.“

Spolužáci se radovali, ale já jsem se přihlásil s logickým dotazem, zda se to týká i mě, když je to můj průvod, tedy na oslavu mých narozenin.

„Mílo, my se na tebe budeme těšit a celá třída ti u zámecké brány pogratuluje,“ odvětila stručně.

Nepogratulovali mi, protože do prvomájového průvodu jsem nikdy v životě nešel, což mi díky narozeninám prošlo i v dobách nejtvrdších. Narozeninové dorty jsem dostával dál, ale z balkonu jsem už nikdy nemával.

Byl pozdní večer – první máj –

večerní máj – byl lásky čas.

Hrdliččin zval ku lásce hlas,

kde borový zaváněl háj.

Karel Hynek Mácha: Máj

Jak jsem měl rád cirkus

Moje dětská inklinace k velké podívané se objevila už kolem pěti šesti let. S bratrancem Karlem a později s bráchou Sváťou jsme si během prázdnin u babičky na venkově přivydělávali loutkovým divadlem. Už tehdy jsme byli profesionály, protože k nám chodily děti z celé vsi, od nichž jsme vybírali korunu vstupného.

Kromě toho jsem byl nadšen z cirkusu, který občas do mé rodné Vlašimi zajížděl. Když cirkusáci stavěli šapitó, musel jsem být u toho a motal se jim pod nohy. Tehdy ještě chodily v den premiéry po ulici cirkusové průvody a zvaly obyvatele na večerní vystoupení. Jakmile jsem zaslechl kapelu, která v čele průvodu hrála do kroku, utekl jsem z domu a vmísil se k cirkusákům. Rychle jsem si získal kamarády, protože tak malého cirkusáka, který jim navíc dopoledne pomáhal stavět stan, patrně ještě neviděli. Večer jsem se směl dívat na cirkusovou manéž shora od kapely a byl jsem opravdu přešťastný! Toto nadšení pro velkou podívanou mi zůstalo na celý život.

Dámy a pánové, přijel k vám cirkus,

uvidíte nevídané a uslyšíte neslýchané!

Exotická zvířata, unikátní drezúry,

jedinečná čísla.

Neváhejte, za minutku začínáme,

zaplaťte a pojďte dál.

V našem šapitó je místo pro všechny.

Každá hlava platí dvacet, kdo přijde

bez hlavy, neplatí nic.

Své touhy jsem poprvé uplatnil ve vísce Ostrov pod Blaníkem, kde jsme pořádali venkovské estrády. Vystoupila tam řada známých umělců, od Luďka Soboty přes Jaroslava Štercla až ke Stelle Zázvorkové.

V domě svých prarodičů jsem je vždy nejprve uvítal a pohostil, pak slavnostně zavezl v kočáře taženém krásnými koňmi na náves, kde bylo pro ně připravené malé pódium. To si postavili ostrovští svazáci ze vstupného. O pravidelných venkovských estrádách se mluvilo v širokém okolí, i v nedaleké Vlašimi, takže na ně přijíždělo až tisíc diváků.

Úplně první estráda se ještě konala na valníku. Na takovém, který vozil obvykle hnůj, vyhrávala místní dechovka, na druhém, kterým jézeďáci vozili obilí, měli vystupovat estrádní umělci. Přijet měl i Jirka Hrzán. Slíbil mi to několikrát. Znali jsme se, protože jsme nějakou dobu bydleli ve stejném domě na Václaváku.

Kolem padesáti diváků, rekrutujících se tehdy převážně z mých příbuzných, sedělo na narychlo stlučených lavicích. Nejprve jsem řekl pár vtipů a pak uvedl prvního účinkujícího. Jirka Žížala z vedlejší Mrkvové Lhotky uměl čarovat. Když po několika obligátních kouzlech požádal, aby mu některý z diváků přinesl snubní prsten, ochotně přiběhl podruh Vosátka ze statku. Doprovodila jej jeho žena Milena – o snubní prstýnek, jenž byl patrně jediným důkazem jejich hádavého svazku, měla strach. Oba byli tak trochu, no, jak to napsat, méně bystří...

Žížala vložil prsten do velkého šátku a ten musel i s prstenem podržet Vosátka. Kouzelník mu najednou šátek vyškubl.

„A kurva!“ vykřikl Vosátka, protože pozlacený snubák patrně odletěl bůhví kam.

„To si ho nemůžeš hlídat, ty kreténe?“ navázala Vosátková.

„Prsten je v prdeli!“ ukončil pódiový dialog její manžel.

Poté mu ale kouzelník Žížala podal malou krabičku ovázanou čtyřmi gumičkami.

„Otevři si ji, Vosátko,“ pobídl podruha.

Ten gumičky rychle svlékl, ale v krabičce byla jen další, ještě menší krabička se stejnými gumičkami. To už Vosátka nedočkavě zaklel: „Krucifixhimlhergot, kde ta svině prsten je, čaroději?!

Diváci se váleli smíchy.

Moje starostlivá maminka, která společně s mým synem Petrem hlídala dlouho očekávaný příjezd Jirky Hrzána, mi mezitím zašeptala do ucha: „Mílo, to je ale ostuda, a bude ještě větší, jestli ten Hrzán nepřijede!“ A odběhla na druhou stranu návsi, kam ústila cesta z Prahy.

Mezitím podruh Vosátka otvíral další a další menší a menší krabičky a až v té poslední našel malý látkový pytlíček a nahmatal v něm svůj snubní prsten.

„Mámo, kurva, už ho zase mám!“ vykřikl radostně a jeho žena spokojeně přikyvovala a odtáhla jej od nebezpečného pódia.

V obavě, že se Hrzána nedočkáme, jsem se zeptal místního opilce Pavla Kronuse, kolik vypil piv.

„Jenom jedno.“

„Tak si připrav pár fórů, které jsi mi včera vyprávěl v hospodě, a přines si harmoniku. Budeš vystupovat.“

Kronus ochotně doběhl pro heligonku, na kterou často hrával a s níž zpíval známé lidové písničky. Byl to hodný chlap, občas se však snoubící s lumpem. Na levé ruce měl jen tři prsty a jedno oko měl skleněné – na vojně si totiž hrál s granátem tak dlouho, až mu vybuchl v ruce. Tehdy jej raději poslali domů.

Věnoval jsem se dalšímu kouzelníkovu vystoupení, které mělo úspěch, protože spojování a rozpojování kovových kruhů na valníku ještě pod Blaníkem nikdo neviděl.

Máma opět přiběhla a už hlasitěji vykřikla, že Jiří Hrzán nejspíš nedorazí. Nepropadl jsem však panice, protože kouzelnické vystoupení Jirky Žížaly z Lhotky mělo úspěch, já jsem si věřil, že si vzpomenu na pár dalších anekdot, a koneckonců estrádu zakončí Kronus se svými fóry, harmonikou a zpěvem.

Po frenetickém potlesku osmačtyřiceti diváků (manželé Vosátkovi kouzelníkovi, který je málem připravil o snubní prstýnek, samozřejmě netleskali) jsem vyskočil na jeviště a pokusil se diváky pobavit. Bohužel se bavila jen část, protože moji četní příbuzní už většinu mých fórů znali z rodinných oslav, kde jsem je občas vyprávěl. Pak jsem uvedl závěrečného hosta naší první vesnické estrády: „A nyní vystoupí místní umělec Pavel Kronus!“

Jiří Hrzán, jak si jej pamatuji. (1965)

Najednou se všichni, tedy i moje rodina, začali strašně smát a ukazovat si směrem za improvizované pódium. Kronus si totiž chtěl dodat odvahy pro své vystoupení, a tak narychlo vylupnul dvě piva. A protože na něho za chvíli přišlo pnutí v podbřišku, odběhl si ulevit k vrbičkám kousek za pódiem. Jak byl už trochu připitý, tak ve chvíli, kdy uslyšel své jméno, otočil se čurajíc k pódiu, a tedy i k divákům. Ti opravdu řvali smíchy. Něco ...

ň

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Na úvod

Jak jsem slavil První máj 1948

Jak jsem měl rád cirkus