Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Kniha Špekouna Ollieho

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © Hui Corporation 2002

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2303. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Fat Ollie’s Book

vydaného nakladatelstvím Orion Books, USA v roce 2003

Český překlad © 2019 Jan Lusk

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1205-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1206-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

Kniha Špekouna Ollieho

Uvědomuji si, že už to může nudit…

Ale i toto, už poněkolikáté… věnuji své ženě

Dragici Dimitrijevićové-Hunterové

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je vymyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1.

Od okamžiku, kdy někdo u pamětní síně Martina Luthera Kinga vytočil 911, do chvíle, kdy vůz číslo 81 dorazil do sektoru Bob 88. revíru, uplynuly přesně čtyři minuty a dvacet šest vteřin. Ten, kdo střílel, byl tou dobou už dávno pryč, ale svědek před památníkem viděl někoho utíkat od stromořadí na jeho východním konci a byl nedočkavý, až to vše popíše policii a především dorazivším televizním štábům.

Svědek byl značně opilý.

V této části města, když zaslechnete výstřely, dáte se na útěk. A naopak, když tu vidíte někoho utíkat, víte, že nedobíhá autobus. Tenhle chlapík neutíkal. Měl totiž co dělat, aby udržel rovnováhu, a vrávoravě přešlapoval z nohy na nohu. Bylo asi devět nebo deset dopoledne a on přesto sotva stál zpříma a táhlo z něj jako z lihovaru. Nakonec se posadil na jednu z popelnic v průchodu. Za ním se dešťová voda z okapu valila do otevřené kanalizační stoky.

Posádce vozu číslo 81 ihned blekotavě vysvětlil, že je veteránem z Vietnamu, mylně se domnívaje, že mu to zajistí určitý respekt. Policisté viděli jen prašivého starého černého ožralu v otrhaných teplákách, olivovém tílku a sešlapaných laciných mokasínech bez ponožek. Jen taktak, že nespadl z popelnice. Zachytil se zdi a sdělil jim, že se právě chystal vejít do téhle uličky, ano, pane, když viděl, jak se z ní vyřítil ten chlápek…

„Zahnul doleva na St. Sab a utíkal směrem na předměstí.“

„Proč jste šel do té uličky?“ zeptal se jeden z policistů.

„Abych se tam kouknul do popelnic.“

„Proč?“

„Kvůli flaškám,“ vysvětlil. „Daj se vrátit za zálohu.“

„A viděl jste, jak odtamtud někdo vyběhl?“ otázal se ten druhý. Říkal si, proč marní čas s tímhle starým opilcem. Přijeli sem rychle, ale jestli se s ním budou ještě chvilku zdržovat, seržant je bude mít za flákače. Na druhou stranu všechno nahrávaly televizní kamery.

„Vylítnul z pasáže jako netopejr z hovna,“ vykládal opilec, ke značnému zděšení reportérky z Kanálu čtyři, hezké blondýny v krátké hnědé sukni a okrovém bavlněném roláku. Kamera v tu chvíli zblízka zabírala jeho obličej a slovo „hovno“ znamenalo, že ten záběr nebudou moci použít, pokud ho nevypípají. Šéfredaktor ovšem nemohl vypípávat každé druhé slovo, protože to už připomínalo cenzuru a nenavozovalo dojem objektivního a vyváženého zpravodajství. Na druhou stranu, ten kořala byl figura jako vystřižená z komiksu. A když do filmu nebo divadelní hry zakomponujete opileckou scénu, publikum puká smíchy. Kdyby jen věděli, s kolika bitými ženami dělala Honey rozhovor.

„Jak vypadal?“ zajímal se první policista. Uvědomoval si přítomnost kamer a snažil se mluvit jako zkušený vyšetřovatel a ne jako bažant, který před osmi měsíci nastoupil do hlídkové služby.

„Mladej kluk,“ opáčil svědek.

„Běloch, černoch, Hispánec?“ štěkal policista s přesvědčením, že jeho slova udělají dojem na televizní publikum. Nevšiml si, že objektiv míří na svědka a nikoli na něj.

„Bílej kluk,“ přisvědčil svědek, „jo, pane. Džínsy a to, čemu vy hoši říkáte lyžařská bunda, bílý tenisky a černá čepice s velkým kšiltem. Ten teda pelášil. Skoro mě porazil.“

„Měl zbraň?“

„Žádnou sem neviděl.“

„Pistole v ruce, něco takového?“

„Žádná pistole, ne, pane.“

„Oukej, díky.“

„Tady je Honey Blairová,“ ohlásila se reportérka z Kanálu čtyři, „nacházíme se před Kingovým památníkem v Diamondbacku.“ Ukazováčkem levé ruky si přejela po krku. „To bychom měli, hoši,“ otočila se ke svému štábu. „Nechte ho podepsat souhlas. Já jdu dovnitř.“

Zamířila ke skleněným vstupním dveřím, když se vietnamský veterán, pokud jím opravdu byl, zeptal: „Bude ňáká vodměna?“

Proč jsi to neřekl do kamery? povzdychla si v duchu Honey.

Tohle bylo, je a vždycky bude velké zkažené město. Nikdy se nezmění, pomyslel si Ollie. Nikdy.

A nejzkaženější bylo vždycky na jaře. Všude pučely květiny, dokonce i v 88. okrsku, který v žádném případě nebyl růžovou zahradou.

Detektiv první třídy Oliver Wendell Weeks měl toho jasného dubnového dne dobrý důvod k úsměvu. Právě dokončil svou knihu. Ne že by ji dočetl, on ji dopsal. Doma po sobě ještě pročítal poslední kapitolu. Neměl pocit, že je třeba ještě něco dodělat, ale jak poznal, poslední kapitola bývá často tou nejdůležitější a on se chtěl ujistit, že je v pořádku. Právě teď převážel k dokonalosti vyladěnou část knihy do kopírovacího centra nedaleko služebny.

Rozjímal, zda slunce svítí a kytky kvetou i ve vedlejším 87. okrsku. Uvažoval, jestli jaro je i ve Skalnatých horách, v Londýně, Paříži nebo Římě, nebo třeba v Istanbulu. Přemítal, jestli když člověk dokončí práci na své první knížce, celý svět rozkvete. Teď, když byl sám pro sebe vlastně spisovatelem, mohl se ponořit do hlubin záhad všehomíra.

Kniha, kterou nazval Hlášení komisaři, byla bezpečně uložena uvnitř aktovky, která spočívala na zadním sedadle auta, jímž Ollie křižoval tímto milým městem; jeden z těch, co se naparují, že jsou služebníky práva, ach ano. Okna sedanu Chevy byla stažena dokořán a nechával dovnitř proudit vítr, který vál mezi řekami. Bylo půl jedenácté za líbezného, sluncem zalitého pondělního dopoledne. Ollie se zapsal do knihy příchodů a odchodů v 7.50 (o pět minut pozdě, ale kdo to počítá?), vyřídil nějaké nesmysly, co mu přistály na stole, a nyní měl namířeno do kopírovacího centra na Culver Avenue, necelé čtyři bloky od policejní stanice. Den se zatím…

„10-40, 10-40…“

Palubní vysílačka. Rychlá mobilizace.

„Kingův památník, St. Sebastian a Jižní třicátá, muž s pistolí. 10-40, 10-40, Kingův památník…“

Ollie dupnul na plyn.

Zaparkoval proti předpisům před pamětní síní Martina Luthera Kinga, sklopil sluneční clonu u řidiče s připevněnou kartičkou oznamující povolení policejního ředitelství, zamkl auto, blýskl modro-zlatým odznakem na uniformovaného nerudu, který mu důležitě a nabručeně kráčel v ústrety.

„Weeks, osmaosmdesátka,“ řekl a proklouzl kolem něj a televizních štábů, které už natahovaly mikrofony ke komukoli v dosahu. Svou policejní placku používal jako rytířský štít, zvedal ho proti všem barbarům, kteří se mu postavili do cesty, prošel skleněnými dveřmi v průčelí budovy do mramorové vstupní haly a poté do auly, kde už byla na scéně hrstka uniforem pro případ, že by se tu seběhlo něco důležitého.

„No teda, není tohle sám pan Velkej?“ zaznělo odkudsi.

Kdysi dávno Ollieho jeho sestra Isabelle popsala jako „velkého“, což byl eufemismus pro „obézního“. Nepřijal to vlídně. Ten rok jí nekoupil ani dárek k narozeninám. Ollie věděl, že ve městě jsou kolegové, kteří mu přezdívají „Špekoun Ollie“, ale bral jako projev respektu, že ho tak nikdy přímo neoslovili. S „panem Velkým“ to bylo podobné. Užuž se chystal rozzuřit, když poznal detektivy Monoghana a Monroea z oddělení vražd, kteří se již dostavili na místo činu. Vypadali jako přerostlí tučňáci. Takže někoho zamordovali. Výborně. Tady v osmaosmdesátém revíru měl člověk občas pocit, že každých deset vteřin přijde někdo o život. Monoghan byl ten, kdo ho nazval panem Velkým. Monroe stál vedle něj a potutelně se šklebil. Párek darmožroutů v černém – barvě smrti a neoficiální barvě vražd – dva mamlasové jako Pat a Mat pořádkových sborů. Ollie měl sto chutí vrazit oběma jednu do zubů.

„Kdo to odnes?“ zajímal se.

„Lester Henderson.“

„Děláte si srandu.“

„Dělali bysme si srandu z nejlepšího detektiva?“ zamyslel se Monoghan.

„Superčmuchala?“ šklebil se dál Monroe.

„Polibte si prdel,“ doporučil jim Ollie. „Je tu ještě někdo další z osmdesát osmičky?“

„Vy jste první.“

„V tom případě tu přebírám velení,“ uzavřel Ollie.

V tomto městě byla na místě spáchání každé vraždy vyžadována přítomnost detektivů z oddělení vražd, i když v zásadě nebyla nutná. Původní myšlenkou bylo, že budou působit jako „poradní a dohledový orgán“, ovšem v praxi to znamenalo, že se jen pletli pod nohy místně příslušným detektivům, kterým byl případ přidělen. Protože Ollie byl takzvaně „prvním člověkem na místě“, patřil případ jemu. Jediné, co musel udělat, bylo odeslat ve třech kopiích hlášení na vraždy a zbytek si udělat po svém. Pomyslel si, že dvojici M & M nemusí připomínat, jak to chodí v policejní praxi v tomto nádherném velkoměstě. Sami velmi dobře věděli, že slavné dny oddělení vražd jsou s výjimkou televizní obrazovky dávno pryč.

Oběť ležela na zádech vedle řečnického pultu ozdobeného červenými, modrými a bílými stuhami. Transparent nad pultem hlásal: LESTER ZNAMENÁ PRÁVO. Ollie netušil, co to znamená. Mrtvý byl oblečen do modrých džínsů, hnědých mokasínů bez ponožek a růžového bavlněného svetru. Předek svetru byl potřísněn krví.

„Co se tady stalo?“ zeptal se Ollie.

„Zastřelili ho z boku,“ vysvětloval Monroe. „Dnes se shromažďovali k velkému sjezdu…“

„Kdo se shromažďoval?“

„Jeho lidi?“

„Ti všichni tady?“

„Tihle všichni.“

„Trochu moc lidí,“ odtušil Ollie.

„To je fakt.“

„Jaký sjezd?“

„Velká sbírka. Zapalování svíček, americký vlajky, kamery, veškerá paráda.“

„A?“

„Někdo tadyhle ze strany vypálil půl tuctu střel.“

„Je to přesný počet, nebo jenom odhad?“

„Tak nám to řekl jeho tajemník. Pět, šest výstřelů, něco takovýho.“

„Jeho tajemník? Kdo je to?“

„Ten člověk s támhletěmi reportéry.“

„A ty sem pustil kdo?“

„Ti už tu byli, když jsme dorazili.“

„Hrozný zabezpečení,“ ušklíbl se Ollie. „Jak se ten jeho tajemník jmenuje?“

„Alan Pierce.“

Tělo leželo podivně prohnuté a kolem něj se hemžili technici z výjezdové skupiny a patolog, který klečel vedle mrtvého a jemně nadzvedával růžový bavlněný svetr. Ani ne pět metrů od soustředěného hloučku profesionálů stál uprostřed pohyblivé masy reportérů, ohánějících se bloky a tužkami, mikrofony a fotoaparáty, muž v modrých džínsech podobných těm, které měl na sobě mrtvý, modré džínsové košili, černých mokasínech a modrých ponožkách. Byl vysoké šlachovité postavy a vypadal, jako by běhal, plaval, posiloval a hlídal si kalorie – všechny tyhle nesmysly, které Ollie považoval za ztrátu času. Pierce vypadal bledě a zaraženě, i tak ovšem zůstával pánem situace. Novináři přešlapovali kolem něj jako tlupa školáků, co se hlásí o dovolení odskočit si na záchod.

„Ano, Honey?“ řekl Pierce a pěkná malá blondýnka v krátké sukni, v níž předváděla dlouhé nohy, mu strčila před pusu mikrofon. Ollie v ní poznal Honey Blairovou, terénní reportérku zpráv v jedenáct hodin.

„Můžete nám prozradit, jestli je pravda, že pan Henderson se definitivně rozhodl kandidovat na post starosty?“ otázala se.

„Neměl jsem možnost si s ním o tom promluvit… než se stalo tohle,“ odpověděl Pierce. „Můžu však potvrdit, že jsme se tento víkend sešli s lidmi guvernéra Carsona a toto byl hlavní důvod naší návštěvy.“

„Zaslechli jsme názory, že vy sám pokukujete po radnici,“ řekla Honey. „Je to pravda?“

„O tom slyším poprvé,“ odpověděl Pierce.

Já taky, pomyslel si Ollie. Ale je to velmi zajímavé, pane Pierci.

Honey se nenechala odbýt.

„Měl jste v úmyslu stát se zástupcem starosty? V případě, že by pan Henderson kandidoval na starostu?“

„O tom jsme spolu nikdy nemluvili. Ano, Davide?“

Před Pierce předstrčil mikrofon muž, kterého Ollie tu a tam vídal poblíž radnice.

„Pane, můžete nám říci, kde jste byl, když pana Hendersona…“

„To stačí, velice vám děkuji,“ řekl Ollie a vmáčkl se do davu. Zamával plackou jako pyšný otec, chlubící se fotografií svého prvorozeného dítěte. „Všechno je pod kontrolou, jděte domů, ano?“ Dal pokyn jednomu z uniformovaných, aby je odsud vyprovodil. Novináři se s brbláním nechali vystrkat ven. Když se Honey obracela k odchodu, Ollie jí zastoupil cestu. „Hej, kam ten spěch? Ani si neřekneme ahoj?“

Zmateně se na něj podívala.

„Oliver Weeks,“ představil se. „Osmdesátý osmý revír. Pamatujete si na zoo? Na dámu, kterou sežrali lvi? O Vánocích.“

„Ach, ano,“ odtušila Honey bez sebemenšího zájmu a znovu se chystala odejít.

„Nikam nespěchejte,“ usmál se Ollie, „pak si dáme kafe.“

„Díky, ale mám uzávěrku,“ odmítla a vykročila za svým poprsím ven.

Ollie ukázal Piercovi odznak. „Detektiv Weeks, osmdesátý osmý revír. Omlouvám se, že jsem přerušil konferenci, ale byl bych raději, kdybyste nám řekl, co jste viděl a slyšel.“

„Ano, zajisté,“ přikývl Pierce.

„Když pana Hendersona zastřelili, byl jste tady, je to tak?“

„Stál jsem hned vedle něj.“

„Viděl jste vraha?“

„Ne, to jsem neviděl.“

„Kolegům detektivům jste tvrdil, že výstřely přišly ze strany.“

„Tak mi to připadalo, ano.“

„Ach tak. Pořád vám to tak připadá?“

„Ale ano, pořád si myslím, že přišly ze strany.“

„Ale střelce jste neviděl.“

„Neviděl.“

„Chlap pětkrát, šestkrát vystřelí a vy ho nevidíte?“

„Ano.“

„Jak to?“

„Když jsem zaslechl první výstřel, padl jsem k zemi.“

„Udělal bych to samé,“ odvětil s pochopením Ollie. „Co druhý výstřel?“

„Lester padal. Snažil jsem se ho zachytit. Nerozhlížel jsem se kolem.“

„A ty ostatní výstřely?“

„Klečel jsem nad Lesterem. Slyšel jsem, jak někdo utíká pryč, ale nic jsem neviděl. Byl tu hrozný zmatek, chápete?“

„Měl jste v plánu kandidovat na zástupce starosty?“

„Nikdo mě o to nepožádal. Byl jsem jen Lesterův tajemník.“

„Co to vůbec znamená?“ zajímal se Ollie. „Tajemník?“

„Něco jako jeho pravá ruka,“ odpověděl Pierce.

„Něco jako sekretářka?“

„Spíš asistent.“

„Takže nemáte žádné politické ambice, je to tak?“

„To jsem neřekl.“

„Takže máte?“

„Kdybych neměl politické ambice, nebyl bych v politice.“

„Alane, promiň…“ ozval se hlas.

Ollie se otočil a spatřil štíhlého, uhlazeného muže v modrém sportovním saku, červené kravatě, bílé košili, šedých kalhotách a ponožkách a černých mokasínech. Od bombového útoku v Clarendon Hall se všichni v tomhle městě oblékali jako americká vlajka. Ollie tipoval, že půlka z nich vlastenectví jen předstírá.

„Povídáme si tady,“ řekl.

„Omlouvám se, pane, ale chtěl jsem se zeptat…“

„Znáte toho člověka?“ zeptal se Ollie Pierce.

„Ano, je to náš tiskový mluvčí Josh Coogan.“

„Promiň, Alane,“ řekl Coogan, „ale uvažoval jsem, že se vrátím na ústředí. Určitě budeme mít stovky telefonátů…“

„Ne, tohle je místo činu,“ vložil se do toho Ollie. „Zůstanete tady.“

Cooganovi přelétlo po tváři znepokojení. Bylo mu tak dvacet čtyři, dvacet pět, ale najednou vypadal jako středoškolák, který si neudělal úkoly a byl vyvolán, zrovna když dřímal. Ollie neměl moc sympatií pro politiky, ale zde se náhle odehrávala velmi smutná scéna, dva chlapíci, co najednou nevědí, kde jim stojí hlava. Skoro je vzal ven na pivo.

„Byl jste zde v sále, když se to všechno seběhlo, pane Coogane?“ zeptal se místo toho.

„Ano, byl.“

„Kde přesně?“

„Na balkoně.“

„Co jste tam nahoře dělal?“

„Poslouchal zvukové zkoušky.“

„Když jste tak poslouchal, neslyšel jste náhodou i výstřely?“

„Slyšel.“

„Na balkoně?“

„Ne.“

„Tak kde?“

„Odněkud zdola.“

„Odkud zdola?“

„Z pódia.“

„Z které strany pódia?“

„To nedokážu říct.“

„Zprava nebo zleva?“

„Vážně nevím.“

„Byl s vámi někdo na tom balkoně?“

„Ne, byl jsem sám.“

„Pane Pierci,“ otočil se Ollie ke druhému muži, „slyšel jsem správně, že jste říkal novinářům, že jste s panem Hendersonem cestoval po státě?“

„Ano, je to tak.“

„Kde přesně jste byli?“

„V hlavním městě.“

„Kdy?“

„Letěli jsme spolu v sobotu ráno. Jsem jeho tajemník. Byl jsem jeho tajemník,“ opravil se.

„Zpátky jste letěli také spolu?“

„Ne. Já jsem se vracel v neděli ráno. Letadlem v sedm hodin.“

„Takže on tam byl celou neděli sám, je to tak?“

„Ano,“ přisvědčil Pierce. „Sám.“

„Vy jste velící detektiv?“ otázal se patolog.

„Jo,“ přikývl Ollie.

„Příčinou smrti jsou střelné rány do hrudi.“

Překvapivý objev, pomyslel si Ollie.

„Už s ním můžete pohnout. Při pitvě možná ještě něco objevíme, ale myslím, že ne. Hodně štěstí.“

Monoghan přecházel kolem s mužem s červeným šátkem ovázaným kolem čela, v pracovních botách s vysokou podrážkou a montérkách s laclem, ve kterých předváděl holá svalnatá ramena, a na levém bicepsu měl vytetována slova SEMPER FIDELIS.

„Weeksi, tohle je Charles Mastroiani, vedoucí dekoratér, možná byste si s ním měl promluvit.“

„S Marcellem nejsme příbuzní,“ okamžitě oznámil příchozí Olliemu, ale bylo to naprosto zbytečné, protože Ollie neměl nejmenší potuchy, o čem se tu hovoří. „Moje firma se jmenuje Parádičky,“ informoval ho nadšeně a celý se rozzářil profesionální pýchou, s níž se dnes už stěží setkáte. „V městském telefonním seznamu jsme uvedeni v sekci Dodavatelé výzdoby. Zařizujeme všechno pro zvláštní příležitosti. Nemluvím o svatbách nebo bar micva, to necháváme jiným. Parádičky fungují v daleko větším měřítku. Výzdoba pódia tady v Kingově památníku je dobrý příklad. Dodali jsme vlajky, balonky, transparenty, zvukotechniku, osvětlení, všechno. Dodali bychom i kapelu, kdyby nás o to požádali, ale tohle je jiný druh akce. Vyzdobili jsme sál a vybavili ho technikou, udělali ho útulným a použitelným. Radnímu stačilo jen vystoupit na pódium a začít mluvit.“

Radnímu stačilo jen vystoupit na pódium a nechat se zastřelit, pomyslel si Ollie.

„Mimochodem, dostanete zaplaceno?“ zeptal se.

„Co?“ nechápal Mastroiani.

„Za práci. Když ho zabili a tak?“

„Ale jistě. Tedy, doufám.“

„Kdo si vás objednal?“

„Výbor.“

„Jaký výbor?“

„Výbor za zvolení Hendersona.“

„Tak to stojí na smlouvě?“

„Přesně tak.“

„Kdo ji podepsal?“

„Nemám ponětí. Přišla poštou.“

„Máte ji?“

„Můžu vám ji najít.“

„Dobře. Rád bych viděl, kdo si vás najal.“

„Samozřejmě.“

„Všichni tihle lidé, co tu byli s vámi, když ho zabili, jsou stálí zaměstnanci?“

„Jak to myslíte, stálí zaměstnanci?“

„Pracoval jste s nimi už?“

„Ale jistě. Pořád.“

„Jsou všichni spolehliví?“

„Jistěže.“

„Všechny je znáte, je to tak? Kam tím mířím – mohl někdo z dělníků přijít s ukrytou…“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1.