Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Risk

Vydání první

Copyright © 2019 by Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2304. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Risk vydaného v roce 2019

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1208-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1209-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Elle Kennedy

RISK

Cyklus Briar U (2)

1. kapitola

Brenna

Ten kluk má už tři minuty zpoždění.

Hele, nejsem zlá. Obvykle dávám klukům pět minut. Pětiminutové zpoždění jim dokážu odpustit.

I sedm minut ještě relativně chápu, zvlášť když mi předem zavolá nebo napíše, že přijde pozdě. Doprava je občas dost mizerná. A někdy vám totálně zničí plány.

Po deseti minutách už ovšem obvykle ztrácím trpělivost. A pokud má ten bezohledný kretén deset minut zpoždění, a k tomu ani nezavolá? Díky, nechci. Mizím pryč.

Patnáct minut čekání – to už hanba padá na moji hlavu. Proč v té restauraci ještě pořád sedím?

V tomhle konkrétním případě jde o bistro.

Sedím v boxu U Delly, v bistru ve stylu padesátých let v městečku Hastings, které se na následující dva roky stalo mým domovem. Naštěstí nemusím říkat „domov“ tátovu domu. Sice bydlíme ve stejném městě, ale než jsem souhlasila, že přestoupím na Briarovu univerzitu, dala jsem jasně najevo, že se k němu nenastěhuju. Hnízdo jsem už opustila. Ani náhodou se do něj nehodlám vracet, když vím, že by mě táta střežil jako oko v hlavě, a ještě bych musela strpět jeho kuchařské neumětelství.

„Dáte si ještě kávu?“ Servírka, kudrnatá žena v modrobílé polyesterové uniformě, si mě soucitně prohlédne. Jo. Ví moc dobře, že se na mě vykašlal kluk.

„Ne, díky. Jen účet, prosím.“

Když odejde, zvednu mobil a pošlu textovku kamarádce Summer. Stejně je to její vina, a proto musí čelit mému hněvu.

Brenna: Vykašlal se na mě.

Summer odpoví okamžitě, jako by visela na mobilu a čekala na novinky. Nebo ne, škrtněte si to „jako by“. Protože na tom mobilu visela. Moje nová kamarádka je neskutečně zvědavá, a vůbec se za to nestydí.

Summer: TO SNAD NE!!!

Brenna: Ale jo.

Summer: Kretén. Moc, moc, moc, moc, moc mě to mrzí, Bí.

Brenna: O nic nejde. Vlastně mě to ani nepřekvapuje. Je to fotbalista. O těch se ví, že jsou vymaštěnci.

Summer: Myslela jsem, že je Jules jiný.

Brenna: Tos myslela špatně.

Na displeji se objeví tři tečky, které mi prozradí, že píše odpověď, ale už teď vím, jak bude znít. Další sáhodlouhá omluva, na kterou po pravdě nemám náladu. Nemám náladu na nic, jen si zaplatit kafe, vrátit se do mrňavého bytečku a svléknout si podprsenku.

Pitomý fotbalista. A já jsem se kvůli tomu blbci ještě namalovala. Ano, byli jsme domluvení jenom na kafe, ale stejně jsem se snažila.

Se skloněnou hlavu vyhledám v peněžence menší bankovky. Když se na stůl snese stín, předpokládám, že mi servírka přinesla účet.

Předpokládám špatně.

„Jensenová,“ protáhne přidrzlý mužský hlas. „Se na tebe vybod, co?“

Uch. Ze všech lidí na světě, kteří by se tu teď mohli objevit, je tenhle ten poslední, koho bych chtěla vidět.

Když se Jake Connelly posadí do boxu naproti mně, přivítám ho spíš podezíravým zamračením než úsměvem.

„Co tu děláš?“ zeptám se.

Connelly je kapitánem harvardského hokejového týmu, jinými slovy NEPŘÍTEL. Harvard a Briar jsou rivalové a můj táta je shodou okolností hlavním trenérem druhé zmíněné univerzity. Trénuje tým Briaru už deset let a během své vlády vyhrál tři mistrovství. Jensenova doba – tak to nedávno nazvali v článku, který jsem četla v jedněch novoanglických novinách. Byla to na celou stránku dlouhá reportáž o tom, jak Briar letos válí. Bohužel stejně tak se daří i Harvardu, a to díky superhvězdě, která teď sedí naproti mně.

„Byl jsem poblíž.“ Oči barvy lesní zeleně se mu pobaveně lesknou.

Naposledy jsem ho viděla, když se se svým spoluhráčem proplížili na tribuny briarského stadionu a špehovali nás. Nedlouho poté proti sobě naše týmy hrály a Briar vytřel s Harvardem led. Což bylo neskutečně uspokojující a taky nám to vynahradilo dřívější zápas, v kterém jsme s Harvardem naopak prohráli.

„Hmm, určitě ses jenom čirou náhodou objevil v Hastingsu. Copak nebydlíš v Cambridgi?“

„No a?“

„No a to je hodina cesty.“ Ušklíbnu se. „Netušila jsem, že mám svého osobního stalkera.“

„Dostalas mě. Pronásleduju tě.“

„To mi lichotí, Jakey. Už je to dlouho, co byl někdo mnou tak uchvácen, že jel takovou štreku, aby si mě našel.“

Rty se mu zkřiví do úsměvu. „Tak hele, jako seš fakt krásná –“

„Aha, tak podle tebe jsem úplná kráska, jo?“

„– ale neutrácel bych peníze za benzin jenom proto, abych si nechal protáhnout koule mandlem. Je mi líto.“ Prohrábne si tmavé vlasy. Má je dneska o něco kratší a na čelisti mu raší strniště.

„Jako bych se snad někdy o tvoje koule zajímala,“ odpovím slaďounce.

„Moje metaforický koule. Na ty opravdický bys nestačila,“ opáčí. „Krásko.“

Protočím panenky, až si přitom skoro natáhnu sval. „A teď vážně, Connelly. Co tu chceš?“

„Přijel jsem za kámošem. A napadlo mě, že bych si tu koupil kafe, než se vrátím do města.“

„Ty máš kámoše? No, to se mi ulevilo. Viděla jsem tě jenom s tvými spoluhráči, ale předpokládala jsem, že musí předstírat, že tě mají rádi, protože jsi jejich kapitán.“

„Mají mě rádi, protože jsem zatraceně boží.“ Střelí po mně dalším úsměvem.

Vlhnou z něj kalhotky. Přesně takhle Summer jednou jeho úsměv popsala. Mám pocit, že je ta holka až nezdravě posedlá Connellyho ostře řezanými rysy. Mezi fráze, které použila při jeho popisu, patří: ztělesněná rajcovnost, vaječníková exploze, sekáč a mňamózní.

Se Summer se známe teprve několik měsíců. Ze dvou úplně cizích lidí se staly nejlepší kamarádky za asi, no, třicet vteřin. Summer sem přestoupila z jiné univerzity poté, co omylem podpálila dům svého sesterstva – takovou magorku jsem si prostě musela okamžitě zamilovat. Studuje módu, je s ní neskutečná sranda a je přesvědčená, že se mi líbí Jake Connelly.

Mýlí se. Ten kluk je pohledný a taky fenomenální hokejista, jenže je notoricky známý hráč i mimo led. Není samozřejmě jediný. Spousta sportovců má celé hejno holek, kterým vyhovuje, že 1) si spolu nezávazně užívají, 2) si nejsou navzájem věrní, 3) vždycky jsou až na druhém místě za sportem, který daný kluk hraje.

Já ale mezi ty holky nepatřím. Nezávazný sex mi nevadí, ale přes čísla 2 a 3 u mě nejede vlak.

Navíc by mě táta stáhl z kůže zaživa, kdybych si někdy začala s NEPŘÍTELEM. Táta a Jakeův trenér Daryl Pedersen spolu už roky válčí. Táta je přesvědčený, že trenér Pedersen ve volném čase obětuje mimina Satanovi a provádí krvavou magii.

„Mám spoustu kámošů,“ dodá Connelly. Pokrčí rameny. „Včetně jednoho hodně blízkýho, který chodí na Briar.“

„Řekla bych, že když se někdo vychloubá, jak moc má kamarádů, ve skutečnosti nemá vůbec žádné. Nekompenzuješ si náhodou něco?“ Neviňoučce se usměju.

„Aspoň jsem nedostal košem.“

Úsměv mi opadne. „Já jsem nedostala košem,“ zalžu, jenže zrovna v tu chvíli dorazí servírka a překazí mi to.

„On dorazil!“ Při pohledu na Jakea se jí v očích objeví úleva. A hned po ní záblesk ocenění, když si ho pořádně prohlédne. „Začínaly jsme si dělat starosti.“

My? Netušila jsem, že v týhle přehlídce ponížení jedeme spolu.

„Na silnicích to klouzalo,“ poví jí Jake a kývne k výloze bistra. Po zamlžených skleněných tabulích stékají provazce vody. Temnou oblohu na okamžik osvětlí blesk. „Člověk musí být opatrnej, když řídí v dešti, že jo?“

Zuřivě přikývne. „V dešti jsou silnice mokré.“

No, nepovídej. V dešti jsou silnice mokré. Někdo by měl zavolat porotě, co uděluje Nobelovy ceny.

Jakeovi zacukají rty.

„Co si dáte k pití?“ zeptá se ho.

Střelím po něm varovným pohledem.

Ušklíbne se na mě a na ni mrkne. „Moc rád bych si dal hrnek kafe –“ Zamžourá na její jmenovku. „– Stacy. A tady moje rozmrzelá holka by chtěla dolít.“

„Nechci dolít a nejsem jeho holka,“ zavrčím.

Stacy zmateně zamrká. „Aha. Ale…“

„Je to špión z Harvardu, který přišel slídit, co má v záloze briarský hokejový tým. Nepomáhejte mu, Stacy. Je to nepřítel.“

„Nepřeháněj.“ Jake se uchechtne. „Nevšímejte si jí, Stace. Je akorát naštvaná, protože jsem přijel pozdě. Dali bysme si dvakrát kafe a nějaký koláč, jestli by to šlo. Řez…“ Pohled mu zaletí k vitríně u pultu. „Kruci, nemůžu se rozhodnout. Všechno vypadá moc chutně.“

„Jo, to teda jo,“ slyším Stacyino zamumlání.

„Co jste říkala?“ zeptá se, ale jeho nenápadný úsměv mi prozradí, že ji slyšel čistě a jasně.

Servírka zrudne. „No, hm, říkala jsem, že nám zbyl jenom broskvový a pekanový.“

„Hmm.“ Olízne si spodní ret. Je to neskutečně sexy. Všechno na něm je sexy. Proto ho taky tak nenávidím. „Víte co? Jeden od každýho, prosím. S mojí holkou se o ně podělíme.“

„To teda nepodělíme,“ namítnu zvesela, ale Stacy už je pryč, aby králi Connellymu zajistila pitomý koláč.

Kruci.

„Tak jo, fakt si s tebou moc ráda popovídám o tom, jak mizerně váš tým hraje, ale dneska jsem moc unavená na to, abych tě urážela.“ Snažím se únavu potlačit, ale stejně se mi v hlasu odrazí. „Chci jít domů.“

„Ještě ne.“ Odlehčený, trochu výsměšný tón v jeho hlasu se promění v něco vážnějšího. „Kvůli tobě jsem do Hastingsu nepřijel, ale když teď spolu sedíme na kafi –“

„Proti mojí vůli,“ skočím mu do řeči.

„– musíme něco probrat.“

„Opravdu?“ Nemůžu si pomoct, teď už jsem zvědavá. Zamaskuju to sarkasmem. „Nemůžu se dočkat, až to uslyším.“

Jake spojí ruce na desce stolu. Má parádní ruce. Jako fakt dost parádní ruce. Jsem mužskýma rukama tak trochu posedlá. Když je má muž moc malé, okamžitě o něj ztrácím zájem. Pokud je má moc velké a masité, mám z něj trochu strach. Connelly má ale skvělé ruce. Prsty má dlouhé, ale ne kostnaté. Dlaně má velké a silné, ale ne masité. Nehty má čisté, dva klouby má však červené a pohmožděné, nejspíš z potyčky na ledu. Na bříška prstů mu nevidím, ale předpokládám, že je bude mít mozolnaté.

Moc se mi líbí, když se mozoly dotýkají mojí nahé kůže, laskají bradavku…

Uch. Ne. Na takovéhle věci nesmím v blízkosti tohohle kluka myslet.

„Chci, aby ses držela dál od mýho spoluhráče.“ Sice na důraz svých slov vycení zuby, ale nedá se to považovat za úsměv. Na to je to příliš živočišné.

„Kterého?“ Oba ale víme, koho má na mysli. Dokázala bych spočítat na jednom prstu jedné ruky, s kolika hráči Harvardu jsem si začala.

S Joshem McCarthym jsem se seznámila na párty Harvardu, kam mě před časem dotáhla Summer. V první chvíli začal vyšilovat, když zjistil, že jsem dcerou Chada Jensena, ale pak svoji chybu všemi možnými způsoby napravil, omluvil se přes sociální sítě a několikrát jsme si spolu vyšli. McCarthy je roztomilý, trochu ťulpas a dost vážný kandidát na kamaráda s výhodami. Bydlí v Bostonu, takže existuje jen pramalá šance, že by mě dusil láskou nebo se bez ohlášení objevil u mých dveří.

Samozřejmě to s ním z dlouhodobějšího hlediska moc dobře nevidím. A z více důvodů, než že by mě táta zabil. Pravda je, že McCarthy se mnou nic nedělá. Má hodně mizerný sarkasmus, a když zrovna nemá jazyk v mojí puse, je s ním docela nuda.

„Myslím to vážně, Jensenová. Nechci, aby sis s McCarthym zahrávala.“

„Ježíši, medvědice, zatáhni drápy. Mezi námi je to nezávazný.“

„Nezávazný,“ zopakuje. Není to otázka, spíš výsměch, jako by mi nevěřil.

„Ano, nezávazný. Mám ti to slovo najít ve slovníku? Nezávazný znamená, že nejde o nic vážnýho.“

„Pro něj ano.“

Protočím panenky. „No, to je jeho problém, ne můj.“

A přesto mě Jakeova slova trochu znepokojí. Pro něj ano.

Ach jo. Snad to není pravda. Ano, McCarthy mi často píše, ale já se do toho moc nepouštím, pokud nejde o nic sexuálního. Ani mu neodpovím smajlíkem, když mi pošle odkaz na vtipné video, protože ho nechci vodit za nos.

Ale… možná jsem mu nedala tak jasně najevo, že mezi námi nepůjde o nic vážného, jak jsem doufala?

„Už mě nebaví dívat se na ten jeho neustálý výraz smutnýho štěněte.“ Jake podrážděně potřese hlavou. „Je v tom až po uši a rozptyluje ho to při tréninku.“

„Opakuju, proč by to měl být můj problém?“

„Jsme uprostřed turnaje naší konference. Vím, o co se snažíš, Jensenová, a měla bys s tím praštit.“

„S čím mám praštit?“

„Přestaň si s McCarthym pohrávat. Řekni mu, že nemáš zájem a že se s ním už neuvidíš. Tečka.“

Výsměšně našpulím rty. „Teda taťko, jsi nějakej přísnej.“

„Nejsem tvůj taťka.“ Znovu se pousměje. „I když bych jím mohl být, kdybys chtěla.“

„Fuj. Nebudu ti v posteli říkat ‚taťko‘.“

Stacy opět dokáže, že je mistryní špatného načasování, a vrátí se k nám právě ve chvíli, kdy mi ta slova vyletí z úst. Stacy zakopne a já se obrním, připravím se na vodopád horkého kafe, které mi určitě dopadne na hlavu. Servírka se ale rychle vzpamatuje a katastrofě zabrání.

„Kafe a koláč!“ oznámí hlasitě a zvesela, jako by právě nic nezaslechla.

„Díky, Stacy,“ poděkuje jí Jake velkoryse. „Omlouvám se za slovník svojí holky. Už asi chápete, proč se s ní moc často na veřejnosti neukazuju.“

Stacy zrudne rozpaky a odběhne.

„Právě jsi ji těma svýma zvrhlýma představama navěky traumatizovala,“ oznámí mi, než se pustí do koláče.

„Promiň, taťko.“

Uprostřed sousta se uchechtne, až mu z pusy vyletí několik drobků. Zvedne ubrousek. „Takhle mi na veřejnosti říkat nesmíš.“ V očích mu tančí rozpustilé jiskřičky. „Nech si to na později.“

Druhý řez koláče – vypadá to, že pekanového – leží netknutý přede mnou. Místo něj se natáhnu po kafi. Potřebuju další dávku kofeinu, aby se mi zostřily smysly. Nelíbí se mi, že tu sedím s Connellym. Co když nás spolu někdo uvidí?

„Nebo si to možná nechám pro McCarthyho,“ opáčím.

„Ale jdi. To neuděláš.“ Polkne další sousto koláče. „Nezapomeň, že se s ním musíš rozejít.“

Dobře, fakt už by mi měl přestat rozkazovat, co mám ve svém sexuálním životě dělat. Jako by do toho snad měl co mluvit.

„O tom ty nerozhoduješ. Jestli chci s McCarthym chodit, budu s ním chodit. Jestli s ním nebudu chtít chodit, nebudu s ním chodit.“

„Dobře.“ Pomalu kouše a pak polkne. „Chceš s McCarthym chodit?“

„Chodit ne.“

„Dobře, takže si rozumíme.“

Našpulím rty a pomalu se napiju kávy. „Hmm. Mám takový pocit, že si tak docela nerozumíme. Možná bych si měla to chození rozmyslet… Měla bych se ho zeptat, jestli chce být můj kluk. Nevíš, kde bych mohla koupit prsten slibu?“

Jake vidličkou oddělí kousek těsta z koláče. „Nic sis nerozmyslela. Přestal tě bavit pět minut potom, cos ho dostala. Existují jenom dva důvody, proč s ním pořád šukáš – buď se nudíš, nebo nás chceš sabotovat.“

„Opravdu?“

„Jo. Tvoji pozornost neudrží nic moc dlouho. A znám McCarthyho – je to dobrý kluk. Vtipný, hodný, ale právě to je jeho nevýhoda. U ženský jako ty ‚hodný‘ kluk moc nepochodí.“

„Už je to tu zas. Znovu si myslíš, že mě dobře znáš.“

„Vím, že jsi dcera Chada Jensena. Vím, že využiješ jakýkoli příležitosti, aby sis pohrála s mými spoluhráči. Vím, že za několik týdnů ve finále konference se dost pravděpodobně postavíme Briaru, a vítěz toho utkání se automaticky dostane do národního turnaje –“

„To automatický místo bude naše,“ vložím se do toho.

„Chci, aby moji kluci nastoupili do zápasu soustředění. Všichni říkají, že tvůj táta jedná na rovinu. Doufal jsem, že totéž bude platit i pro jeho dceru.“ Nesouhlasně mlaskne. „A tady tě máme, pohráváš si s tím chudákem hodným McCarthym.“

„Já si s ním nepohrávám,“ ozvu se podrážděně. „Párkrát jsme si spolu užili. Je fajn. Na rozdíl od toho, čemu věříš, nemají moje rozhodnutí nic společného s mým tátou ani jeho týmem.“

„No, já se rozhoduju podle toho, co pomůže mýmu týmu,“ zavrčí. „A rozhodl jsem se, že chci, aby ses od mých spoluhráčů držela sakra dál.“ Polkne další sousto koláče. „Sakra, to je dobrota. Dáš si?“ Nabídne mi vidličku.

„Raději umřu, než abych si tu vidličku dala do pusy.“

Akorát se zasměje. „Chci zkusit ten pekanový. Neva?“

Zírám na něj. „To tys je objednal.“

„Páni, jsi dneska nějak podrážděná, Krásko. I když bych byl taky, kdyby se na mě někdo vybodl.“

„Na mě se nikdo nevybodl.“

„Jak se jmenuje a kde bydlí? Mám mu trochu poupravit fasádu?“

Zatnu zuby.

Ochutná nedotčený koláč, který leží přede mnou. „Teda, sakra, tenhle je ještě lepší. Hmm. Aaach, to je tak dobrý.“

A najednou tu přede mnou kapitán harvardského hokejového týmu sténá a mručí rozkoší, jako by tu předváděl scénu z Prciček. Byla bych moc ráda, kdyby to na mě nemělo vliv, ale to zrádné místo mezi mýma nohama má jiný názor a mravenčí mě, zatímco naslouchám zvukům, které vydává Jake Connelly.

„Už můžu jít?“ zavrčím. Akorát že… Tak počkat. Proč se vůbec ptám na svolení? Nikdo mě tu nedrží proti mojí vůli. Nemůžu popřít, že se docela bavím, ale tenhle kluk mě taky obvinil, že spím s jeho spoluhráči, abych zničila šance Harvardu porazit Briar.

Svůj tým zbožňuju, ale tak moc zas ne.

„Jasně. Klidně si jdi, jestli chceš. Ale nejdřív napiš McCarthymu, že je po všem.“

„Je mi líto, Jakey, ale ty mi nemáš co rozkazovat.“

„Teď už ano. Potřebuju, aby se McCarthy soustředil na zápas. Skoncuj to s ním.“

Tvrdohlavě vystrčím bradu. Ano, musím si to s Joshem vyjasnit. Myslela jsem, že jsem dala jasně najevo, že je náš vztah čistě nezávazný, očividně v tom však vidí mnohem víc, když ho jeho kapitán popsal jako „smutné štěně“.

Nechci nicméně dopřát Connellymu pocit uspokojení z vědomí, že s ním souhlasím. Jo, jsem malicherná.

„Ty mi nemáš co rozkazovat,“ zopakuju a pod svůj poloprázdný šálek zastrčím pětidolarovku. To by mělo stačit na zaplacení kafe, na dýško pro Stacy a jakýkoli šok, který tu mohla s námi utrpět. „Budu si s McCarthym dělat, co budu chtít. Možná mu hned teď zavolám.“

Jake přimhouří oči. „To je to s tebou vždycky takhle těžký?“

„Ano.“ S úsměvem vyklouznu z boxu a obleču si koženou bundu. „Jeď do Bostonu opatrně. Prý jsou silnice v dešti mokrý.“

Tiše se uchechtne.

Zapnu si bundu, potom se nakloním, až se rty skoro dotknu jeho ucha. „Jo a Jakey?“ Přísahala bych, že se mu zadrhl dech. „Na mistrovství ti budu držet místo za briarskou střídačkou.“

2. kapitola

Jake

Domů dorazím kolem půl desáté. Třípokojový byt, o který se dělím se spolubydlícím Brooksem Westonem, bych si sám dovolit nemohl, a to ani s tou parádní smlouvou, kterou jsem podepsal s týmem edmontonských Olejářů. Bydlíme v nejvyšším patře čtyřpodlažní budovy a náš byt je neskutečný – tím myslím, že tu máme špičkovou kuchyni, výhled na záliv, střešní okna, obrovskou terasu, a dokonce i jednomístnou garáž, kde parkuje Brooksův mercedes.

Jo, a nájem je zadara.

S Brooksem jsme se poznali několik týdnů před začátkem prváku. Bylo to na akci týmu, na seznamovací večeři. Od začátku jsme si sedli, a než nám naservírovali zákusek, zeptal se, jestli bych se k němu nastěhoval. Ukázalo se, že má volný pokoj v bytě v Cambridgeportu – a trval na tom, že nechce prachy za nájem.

Zařídil si zvláštní povolení, aby mohl bydlet mimo kampus, což je výhoda, když jste zazobaným synáčkem absolventa, jehož dary by škole citelně chyběly, kdyby je z důvodu jakékoli nespokojenosti utnul. Brooksův táta zatahal za pár nitek, a tak nemusím na koleji bydlet ani já. Prachy opravdu dokážou vydláždit hodně cest.

Co se nájemného týče, moc jsem tomu nevěřil, protože nic v životě není zdarma. Ale čím víc jsem Brookse Westona poznával, tím mi bylo jasnější, že pro něj? Všechno je zdarma. Ten kluk v životě nehnul prstem. Má obrovský svěřenecký fond, a cokoli se mu zamane, dostane na stříbrném podnosu. Jeho rodiče, nebo některý z jejich poskoků, mu zařídili byt a trvali na tom, že budou nájem platit. Takže posledního tři a půl roku nakukuju do života bohatého kluka z Connecticutu.

Nechápejte mě špatně, nejsem skrblík – snažil jsem se mu vecpat peníze. Brooks je ale nechtěl, a ani jeho rodiče. Paní Westonovou málem kleplo, když jsem to při jedné z jejich návštěv nadhodil. „Měli byste se soustředit na studium,“ namítla, „a ne se starat o složenky!“

Zdusil jsem smích, protože složenky platím, co si pamatuju. První práci jsem si našel v patnácti letech a od chvíle, kdy jsem v ruce držel první šek, se ode mě čekalo, že budu přispívat na domácnost. Kupoval jsem potraviny, platil si mobil, benzin a fakturu za kabelovku.

Moje rodina není chudá. Táta staví mosty a máma je kadeřnice. Řekl bych, že se držíme slušně mezi nižší a střední třídou. Nikdy jsme se však v prachách neváleli, takže vidět z první ruky, jak si žije Brooks, je pro mě pořád trochu šok. V duchu jsem se zapřisáhl, že až se usadím v Edmontonu a na účtu mi přistanou prachy ze smlouvy s NHL, pošlu Westonovým rodičům šek za nájemné za všechny ty roky.

Telefon mi cinkne, zrovna když si zuju timberlandy. Vylovím mobil a najdu v něm textovku od kamarádky Hazel, s kterou jsem večeřel v jedné z briarských nóbl jídelen.

Hazel: Dorazils ok? Tady šíleně lije.

Jake: Právě jsem vešel do bytu. Díky za dlabanec.

Hazel: Kdykoli. Čau v sobotu na zápasu!

Jake: Těším se.

Hazel mi odpoví dvěma smajlíkama, co posílají pusu. Jiní kluci by v tom viděli něco víc, ale já ne. Mezi mnou a Hazel je to čistě platonický. Známe se od základky.

„Hej!“ zařve Weston z obýváku. „Všichni tu na tebe čekáme.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola