Kniha vyšla s laskavou podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © 2019 by Mike Perry

Copyright © Práh, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-824-0

Prolog

Prásk! Keramický svícen majáku se doslova rozprskl o stěnu nedaleko mojí hlavy. Byl jsem tak konsternovaný mohutností i směrem úderu, že jsem si v ten moment ani nestihl uvědomit, co by se stalo, kdyby se trefila. No, vlastně jsem mohl být konečně jeho součástí, tedy majáku – vždyť o sobě pořád tvrdím, že mým posláním je svítit jako on a vyvádět zbloudilé loďky z nebezpečných úskalí i vlnobití života!

„A tohle si taky můžeš strčit…, víš kam!“ zařvala a práskla za sebou dveřmi s takovou vervou, až se sloní hlava nad futrem povážlivě naklonila. Věděl jsem. Myslím jako, kam jsem si měl maják původně strčit. Zíral jsem na dveře a doufal, že se mi to jen zdálo. Anebo se cvakot podpatků na schodech zastaví, kroky se vrátí a ona u mých dveří zase zazvoní. Ale nic z toho se nestalo a já byl bdělý víc, než mi bylo milo. Podíval jsem se na sloní hlavu. Vypadala, jako by se mi svým nakloněným chobotem vysmívala. Já jsem ale vůl, probral jsem se. To jsem nemohl počkat?! Trochu se ovládnout a dát jí čas?! Bože, na co jsem si to hrál – na nějakýho klátiče z argentinský telenovely asi. Byl jsem sám sobě k smíchu a bylo mi děsně…, jak potom muselo být jí. Ale na co jsem měl ksakru ještě čekat?! Čekám už takových let…, já už prostě čekat nedokážu, a předně nechci!

Ani nevím, jak dlouho jsem před těmi dveřmi stál a doufal v zázrak. Pak jsem se pomalu otočil. Všude se povalovaly keramické střepy. Kašlal jsem na ně, uklízet se mi je teď tedy rozhodně nechtělo. Vrátil jsem se do obýváku a pohledem jsem zavadil o její šál, který si nechala na opěradle křesla. Bezmyšlenkovitě jsem k němu skočil, čapl ho a chtěl za ní vyběhnout. V další vteřině mi došlo, že už musí být někde na Hradčanský, jestli jí jela tramvaj. Třeba se pro něj zase staví v antíku… třeba.

Když tam nedávno prvně nakoukla s tou svou blonďatou hřívou, myslel jsem, že vstoupil anděl. A to jsem na tmavovlásky! Odkašlala si, jako by byla na pódiu, a pak nesměle špitla:

„Prosím vás, neměl byste tady něco… něco hodně jinýho?“

Asi jsem musel vypadat dost vytřeštěně, proto pokračovala:

„Víte, může to být klidně i pitomý, třeba i nějakej ležák…, ale hlavně, aby to bylo něco jinýho, chápete?“ Nechápal jsem.

„Myslíte, jako netradiční téma?“ zeptal jsem se, pořád trošku neohrabaně, a začal horečně přemýšlet, jakou antikvární perlu bych jí vytáhl z regálu.

„No, třeba. Hlavně ne o lásce, o politice, o vztahu, o partnerství, o manželství… a tak. To je všude,“ pronesla už trošku hlasitěji a vypadala znechuceně.

Á jé, tady něco nevyšlo, napadlo mě, ale nedal jsem to na sobě znát. Rozhlédl jsem se kolem sebe a nic mě do očí neuhodilo. U pultu vedle mých nohou ležely krabice plné beletrie, kterou jsme tento týden vykoupili, ale ještě to nebylo oceněné ani zařazené. Třeba se to pravé „originální“ ukrývá právě tam?

„A klidně od neznámýho autora, nemusíte hledat žádný klasiky. Vlastně na bestsellery nemám vůbec náladu,“ navigovala mě.

A vtom jsem na židli uviděl svoje Majáky. Tedy můj autobiografický román Klec pro majáky, který jsem napsal před dvěma lety, brzy po mojí přeměně z ženy na muže. Včera mi ho sem přišla vrátit jedna známá, které jsem knihu půjčoval, a já si ji zapomněl odnést domů. Možná osud. Blesklo mi hlavou, že téma je vpravdě netradiční, jak si zákaznice přeje – příběhy s transgenderovou tematikou se to v našich knihkupectvích zrovna nehemží. No, o lásce to je sice skoro celé, ale vlastně jen o té platonické – vztah, chození, ani partnerství, natož manželství v ní nenajde. Jenže tahle knížka není na prodej a my nejsme knihovna. Přesto jsem se slyšel, jak říkám:

„Něco bych pro vás možná měl, ale musela byste mi tu knihu vrátit.“ A hned mě napadlo, že kdyby si ji vzala a už se neobjevila, tak mám prostě smůlu. Ale nějak jsem jí věřil. Teď zase vykulila oči ona na mě.

„To jakože byste mi ji půjčil?“ zeptala se velmi logicky a velmi překvapeně. Kývl jsem a byl jsem trošku nervózní z toho, jak jí mám vysvětlit, že jsem to napsal já sám o sobě. Nedůvěřivě se usmála.

„To je vaše knížka? A proč byste mi ji půjčoval?“

No co, každá reklama dobrá, ušklíbl jsem se v duchu, ale věděl jsem, že pro tuhle ženu bych klidně udělal mnohem víc. Tak jsem jen plácl:

„Náš zákazník, náš pán. Nic ulítlejšího tu nemám, ale o knihu bych nerad přišel.“

Už se tak trošku nakláněla nad pult, jako by chtěla zahlédnout, co pod ním skrývám za skvost. Položil jsem tedy Majáky na stůl a polilo mě horko. S nehraným zájmem se zadívala na titul i autora.

„Hmmm, to neznám, to je americký?“ No jo, co taky s tímhle jménem čekám.

„Ne-e, to je český spisovatel, ale tak nějak se mu to semlelo… jeho prvotina.“

Nečekala na vysvětlení a už se zakoukala do anotace. No nazdar. Bedlivě jsem pozoroval její tvář. Vypadala mnohem mladší, než ve skutečnosti asi byla…. tipl bych si: krásná a zachovalá čtyřicítka. Malinko si text oddálila, jojo, chce to brejle, to taky dobře znám. Jak postupovala textem, její výraz se zázračně měnil. Z nedůvěřivého úsměvu přešel do překvapení, vzápětí až šoku, pak by se dalo mluvit o interesu, zaujetí i vtažení, a přehlídka na mole končila nadšením a jakousi nedočkavostí.

„Tak to je bomba! Považuju se za velkýho knihomola, ale tenhle román mi nějak unikl,“ skoro zvolala. „To je přesně ono! A vy byste mi to vážně půjčil?“ zeptala se trochu nevěřícně, jako by šlo o nějaký poklad, který se nedává z ruky. Nic nepoznala. Tedy, že bych to mohl být já, ten autor…, a tedy muž po přeměně. Skvělý. Mrkl jsem na knihu, jako kdybych si to chtěl rozmyslet. Vlastních výtisků už mám žalostně málo, ale přijít o tenhle, když vidím její natěšenost, by mi snad i stálo za to. Opět jsem zlehka kývl. Šťastně se usmála, jako holčička, co právě dostala nové sponky do vlasů.

Nad dveřmi antikvariátu to cinklo a do obchodu vešla dvojice starších manželů. Muž se hrnul k pultu jak velká voda, chtěl něco od Junga. Nasměroval jsem ho k poličce s psychologií a ani se nepodíval do noťasu, jestli tam teď od něj vůbec něco máme.

„Čtu rychle, vrátím brzo,“ řekl opět potichu plavovlasý anděl přede mnou. „Příští týden jsem mimo Prahu.“ Chvíli přemýšlela a pak nadhodila:

„Vidím to na začátek října, souhlasíte? A knihy nekradu,“ dodala a nádherně zpříma se mi podívala do očí. V rozpacích jsem uhnul pohledem.

„Jasně, zkrátka až to přelousknete, jsem tu denně kromě pátků.“

Manželé s halasným „nashle“ zase odešli. Jung evidentně došel. Měl jsem divný pocit, že před tou ženou sám sebe zapírám, nemívám to ve zvyku. Ale nějak mi přišlo chvastounský jen tak říct: „A to jsem napsal já,

heč.“

Vložila si moje Majáky do velké kabely, významně se na mě podívala a kývla hlavou. Považoval jsem to za vřelé poděkování. Když stála mezi dveřmi, aniž by se otočila, prohodila napůl vážně, napůl žertovně:

„Nevím proč, ale mám pořád pocit, že znáte autora.“ Neubránil jsem se upřímnému zasmání, asi, že se mi ulevilo.

„No, vlastně znám, to jsem napsal já,“ řekl jsem směle a vynechal to „heč“.

Prudce se otočila s dokonale vyjeveným výrazem a otevřenou pusou, pak se na mě moc krásně podívala a utrousila:

„No, vy mi teda dáváte, chlape. Tak za čtrnáct dnů!“ a zmizela.

Knihu mi přinesla za necelý týden, zrovna když byl krám narvaný lidma. Štvalo mě to. Bylo na ní vidět, jak je rozjařená a že by se o ní chtěla trochu pobavit, ale byli jsme bez šance.

„Nemohla jsem se od toho odtrhnout... tím spíš, že vás znám,“ zaculila se. No, moc se zrovna neznáme, mohli bychom pro to něco udělat, prolétlo mi hlavou. Jako by četla moje myšlenky, opět se ke mně tak trochu naklonila přes pult a špitla:

„Co si po práci zajít na kafe? Potřebuju ještě pár věcí osvětlit. Že bych si vás tu v šest vyzvedla?“

No páááni, to je snad sen, vždyť Vánoce budou až kdovíkdy! Horečně jsem přikývl a věděl, že teď už té práci moc nedám. K pultu se blížila nějaká starší paní s vybranou Jarmilou Loukotkovou v podpaždí. Můj anděl mi náhle podal ruku.

„Jsem Olga. Aby to bylo spravedlivý, když já už vás znám.“ Mrkla na mě a otočila se na podpatku.

„Tak v šest,“ ještě spíš výrazně zaartikulovala plnými rty, usmál jsem se na ni a namarkoval 46 kaček.

Paní si labužnicky mlaskla, když si knihu brala z pultu, a oči jí zasvítily.

„Já tak ráda čtu ty její historické romány,“ řekla natěšeně. „Jste první antikvariát, kde jsem tuhle perlu objevila.“

Minuty se doslova vlekly, ale nakonec přece jen uplynuly a šestá byla na spadnutí. Venku už byla tma, přes výlohu jsem pořád vyhlížel, jestli se za ní neobjeví houština plavých vlasů. Krám byl prázdný, sláva, nikdo mě nezdrží. Šel jsem do druhých dveří uklidit pětikorunovky, co máme v krabicích ven do ulice. Stála u nich a přehrabovala se v nabídce.

„Počkám venku, tak pohněte.“ Když jsem si bral bundu a kontroloval zavřenou kasu, naskočila mi hrozná tréma. Jak to udělat, abych se tvářil normálně a ne jako hladovej vlčák? Nechci ji odradit ještě dřív, než zasedneme k tomu kafi. Zaťukání na okno výlohy mě probralo z nesmyslných strachů.

V nedaleké vinárně byla volná pouhá dvě místečka, akorát. Byla tak nenuceně přirozená, že ze mě spadla všechna nervozita a začal jsem si věřit. To ovšem nic neměnilo na tom, jak moc se mi líbila a že jsem během báječného večera o ní stvořil několik eroticky podbarvených love story. Probrali jsme mou knihu, byla z ní evidentně nadšená, a troufnu si tvrdit, že i z mého osudu, ale jak se říká, zase se ze mě nepicla. A to mi vlastně imponovalo. Byla to žena, která už něco v životě zažila, ale nadhled a optimismus neztratila. Když jsem ji pak vyprovázel na tramvaj, ani nevím, jestli jsem byl zamilovaný, nebo jsem toužil po jejím těle a dotycích, anebo to bylo jen kouzlo okamžiku? Každopádně z hlavy jsem ji už nedostal a strašně jsem se těšil na to další setkání, které jsme si domluvili.

Vídali jsme se pak docela často. Aspoň mně se zdálo, že to je dostatečná doba na to, abych si mohl s čistým svědomím myslet, že i ona má pro mě slabost, stejně jako já pro ni. Nic jsem nehodlal uspěchat, ale přitahovala mě tak moc, že jsem občas trpěl jako zvíře, abych jí z fleku nevyznal lásku, případně se na ni nevrhl a nezlíbal ji od shora dolů. A po dlouhé době jsem zase cítil to slastný šimrání kolem žaludku, když jsem na ni pomyslel. O sobě se bavit moc nechtěla, pochopil jsem, že prošla nějakou vztahovou krizí, možná i pořádným srdečním karambolem, a s jeho následky se stále pasuje. Ale v naší běžné komunikaci to absolutně nedávala najevo, byla uvolněná, spontánní a to mě na ní strašně bavilo. Ať se se mnou scházela z jakéhokoli důvodu, bylo jasný, že je nám spolu dobře a užíváme si naše rozhovory i procházky. A pak jsem se nějak prokecl, že taky občas maluju obrázky, nejradši olejem. Úplně ji to nadchlo, rozpovídala se o tom, že její děda byl akademický malíř a sestřenice studuje výtvarné umění ve Stockholmu…. A pak najednou vyhrkla:

„Že mi ty svoje malůvky ukážeš?“ Zděsil jsem se. Vždyť to jsou jen takový amatérský ventily mých myšlenkových a fantazijních přetlaků, co se mi nevejdou do písniček. Jestliže má v rodině tolik malířů, budu jí připadat jako úplný trapák… Jako by vytušila, že se mi do toho nechce.

„Já vím, že nevystavuješ v Louvru, ale to je úplně jedno, o to přece vůbec nejde…, prosím,“ zaškemrala. „No, ale to jsou i větší plátna, ty ti nedokážu přinést ukázat,“ namítl jsem.

„No tak se na ně přijdu podívat k tobě, nebo je v tom problém?“ podívala se na mě pátravě a já až zbytečně razantně zaprotestoval.

„Jasně, že není, no, vlastně, proč ne… to bude nejlepší.“ A rozklepaly se mi nohy.

Od té doby jsem nemyslel na nic jiného. Vygruntoval jsem své doupě vlka samotáře, nachystal vínko, udělal nějaký jednohubky... a rozhodl se, že jí dám ten maják. Kdysi jsem ho koupil, protože se mi strašně líbil…, a já jsem na ty majáky jak umanutý. Byl to vlastně keramický stojánek na čajovou svíčku, která se dala do vrat majáku, a okénky pak jasně probleskovalo světlo plamínku. Zdálo se mi, že je to dárek dostatečně výmluvný a mě charakterizující, ale zase ne nějak moc okázalý ani vlezlý.

A teď z něj zbyla hromádka střepů. A to jen proto, že jsem se zkrátka neovládl. No jo, tak jsem nadržený… já to o sobě vím. Dělám, co můžu, abych to ukočíroval..., abych se ovládl, jako jsem se ovládal ty desítky let zpátky. Jenže teď je to jiný…, ach, bože, tak strašně jiný, co mi velí ten testosteron! Už se nedokážu bránit tomu přívalu touhy, nedokážu vzdorovat chtíči valícímu se řečištěm mých tepen jak rozběsněný peřeje. Jak je to možný? Testosteron mi dodal tolik energie, síly, chuti do života, ale zároveň mě udělal sexuálním prosťáčkem, otrokem mých erotických běsů a přikazuje mi zhmotnit ty kilometry celuloidu fantazií v jeden pořádný biják plný lásky, vášně, touhy a tak trochu i porna…

Když skončila s prohlídkou (a kriticky umírněnou recenzí) mých obrázků, napili jsme se vína, já jí dal svůj keramický maják, který jsem tady schraňoval zřejmě pro ni, a ona mě s očima plnýma nadšení a neskrývané přízně lehce políbila na tvář. Zřejmě okamžik její blízkosti, vůně parfému i ženské kůže a dotek jejich rtů na mé pokožce způsobily, že jsem ztratil všechnu soudnost, zatemnil se mi mozek a já ji v těsném úchopu kolem jejích plných boků chtěl začít vášnivě líbat. Nejsem žádný silák, vytrhla se v příští vteřině a nečekaně hrubě zavřískala:

„Co to děláš, ty vole, dej ty pracky ze mě pryč..., zbláznil ses!?“ a uskočila tak o metr dozadu. Zůstal jsem jak opařený…, sám jsem nevěděl, co se to stalo, ale proč reaguje takhle hystericky? Prostě mě jen mohla odstrčit a říct, že si to nepřeje…, stejně už by to bylo všechno v pytli. Olga se ale neuklidnila, naopak, a hulákala dál: „Já na tebe nejsem připravená, rozumíš…, a nikdy nebudu, já nechci transsexuála, prostě nechci… Vážila jsem si tě, ale ty si o sobě moc myslíš, jakože jsi neodolatelný, a ta tvoje přeměna – to není vstupenka do všech ženských srdcí, tos nevěděl?“ Valila ten proud slov na mě jak vichřice.

Jo, jasně, já to chápu, tak ať už s tím přestane. Začínala mě vytáčet. Až s touhle ledovou sprchou jsem si uvědomil, že vlastně vůbec nejsem zamilovaný, za všechno může jen ten debilní chtíč, co mě sžírá takových let, a já už v sobě nedokážu vydolovat žádnou sebekázeň.

„...nikdy jsem ti nedala najevo, že s tebou chci mít vztah..., mohli jsme bejt přátelé, rozumíš, kamarádi..., já nechci žádnej zasranej vztah...“

„No tak dobrá, oukej, oukej… nechceš vztah a nechceš mě…, tak mi promiň, že jsem tě předem nevaroval…,“ přerušil jsem ji už taky značně zvýšeným hlasem. Jako by ji to spíš naštvalo, než uklidnilo, čapla maják, plášť přehozený přes křeslo a vystřelila do předsíně. Vyběhl jsem za ní.

„No tak se nezlob, víš, já nemůžu být s každou ženskou furt jen kamarád…, prostě už to nedokážu…, ale jestli teda chceš…“ Vklouzla do bot, nasupeně se na mě podívala a sípavě vyhrkla:

„Kašlu na tvoje kamarádství, co mě chce jen dostat do postele jako každej!“ Pak se napřáhla, nezaváhala ani setinu sekundy a prudce po mně hodila keramickým majákem.

„A tohle si taky můžeš strčit..., víš kam!“

1.

Nekonečná fronta u poštovní přepážky vůbec nepostupovala. Lidé v ní stojící nervózně přešlapovali, občas znechuceně zaúpěli a postupně rozepínali knoflíky kabátů, kam to jen šlo. Venku mínus deset a tady k zalknutí. Jenomže poště se před Vánocemi ani v  době mailů, chatů a internetu většina z nás nevyhne. Byl jsem otrávený, cítil jsem celé strouhy potu, jak se mi vylily na záda. Konečně jsem byl druhý na řadě. A právě vtom se otevřela přepážka vedle naší fronty a odpočatá pošťačka razantně křikla do prostoru:

„Pojďte si ke mně.“

Mezi čekajícími to zašumělo úlevou. Bylo vcelku logické, že člověk, co je na řadě – tedy já, se prostě dvěma kroky přesune k uvolněné přepážce. Ovšem to bychom nesměli čekat v české frontě a na české poště. Kde se vzala, tu se vzala, zpoza sloupu se jako Sirael zjevila kyprá padesátnice, „sireálně“ přistála před zrovna otevřeným okénkem a rychtovala si hromadu obálek. Jen jsem polkl a ještě chtěl něco namítnout, ale vtom se to stalo.

„Co si to dovolujete, osobo, tak zrovna takový vyčuraný kráčmery mám nejradši, okamžitě se zařaďte do fronty, nebo toho budete šeredně litovat – na řadě je tady tenhle pán!“

Život na poště se na vteřinu zastavil a desítky očí se upřely na starší, vcelku subtilní kultivovanou dámu v kožešinovém klobouku, která vystoupila z naší řady a svým hromovým hlasem zpražila chytrou horákyni.

„Ale vždyť tam bylo volno,“ procedila profesionální předbíhačka, přesto se pokorně přemístila za posledního v řadě.

„Jo, volno, to tak, vy nám tady nebudete zavádět nový pravidla, tohle je odjakživa fronta pro dvě okýnka. A všichni toho tady máme plný zuby. Takže šťastný a veselý – a stůjte dál!“ Dáma od rány si odfoukla, mrkla na mě a už mnohem mírněji dodala:

„To jsem neviděla, taková neomalenost, tenhle českej národ se prostě nezmění.“ Pak se zatetelila a dodala: „Viděla jsem vás v televizi a moc vám fandím. Máte můj obdiv.“ Aha, tak odtud vítr vane. Zapýřil jsem se a vděčně hlesl: „Díky.“

Stávalo se mi to teď každou chvíli. Co mi vyšla prvotina s mým autobiografickým příběhem na transgender téma, jako první si toho pochopitelně všimla média. To bylo sousto! A nastal tanec. Nestačil jsem odpovídat na žádosti o rozhovory i televizní pořady, kolemjdoucí na ulici mě zdravili a usmívali se na mě, někdo i uznale poklepal na rameno. Byl jsem v  krásném a neuvěřitelném šoku. No jasně, že jsem se bál, než jsem se svou kůží vyšel na trh, ale nějak jsem cítil, že to prostě musím napsat. Protože kdo jiný by to měl udělat než ten, kdo tím vším prošel. A tak vznikla moje Klec pro majáky, příběh o mém hledání sebe sama, až po úplnou přeměnu ženy v muže. Kniha měla pro mě nečekaný, až neuvěřitelný úspěch a já si říkal, že to s tou naší zdánlivě laxní a netolerantní společností asi nebude zase tak špatný. Začali mi psát lidé, kteří se prostřednictvím mých Majáků s transsexualitou setkali poprvé, ale dostal jsem desítky, možná i stovky mailů i ručně psaných dopisů od těch, kteří si konečně dokázali přiznat, kdo skutečně jsou, a našli odvahu to začít řešit. Byl jsem dojatý, když mě prosili o radu a chtěli jít svou vysněnou cestou. Viděli ve mně vzor, a to bylo úžasné i zavazující. Jak moc jsem jim přál i záviděl, že na to přišli tak mladí a že už dnes mají tu možnost většinu života prožít v pravdě.

Venku se do mě dala pořádná zima. Zpocená záda najednou studila, jako by mi kdosi za krk nasypal krystalky ledu.

„Čau, kámo,“ tradičně na mě už z dálky houkla mladá kamelotka, která – mráz nemráz – dennodenně korzovala ve svém prodejním rajonu a neuvěřitelně nesrozumitelnou zkratkou nabízela svoje novinové zboží.

„Kptsinostor,“ vykřikovala i teď, než jsem k ní stačil dorazit, a znamenalo to Kupte si Nový prostor.

„Čau, kámo,“ opakovala, „jdeš na nákupy?“ A v očích jí slastně zajiskřilo. Nemohl jsem si u ní pokaždé koupit časopis, byly na mě dost drahé a já sám měl stále hluboko do kapsy. Tak jsem jí jednou z obchodu přinesl kokosovou tyčinku, co byla zrovna v „akci“.

„Jéé, jak jsi věděl, že kokosový mám nejradši?“ bezelstně se zeptala, a ještě než dořekla slůvko dík, už ji měla rozbalenou. Od té doby jsem jí pokaždé něco malého koupil, když jsem ji viděl, jak tam stojí na mraze, v dešti, větru nebo na slunci. I dnes byla evidentně bez pochybností, že ji sladkost nemine.

Samoobsluha taktéž narvaná k prasknutí, další kilometrové fronty u pokladen, fackovačka o místo mezi regály. U čokolád jsem se natáhl pro nezlevněnou nugátovou Milku. Když jsou ty Vánoce…

Čaukámo se pořád opírala o zábradlí, a než jsem se odporoučel, už se do sladké tabulky zakousla.

Venku byla regulérní tma, no jo, teď jsou dny nejkratší. Ucha igelitek mě řezala do zmrzlých dlaní a já se snažil odhmotnit od všudypřítomného mumraje. Pocit vlka samotáře ve mně uhnízděný ani v davu nepřestal obestírat mou duši. A přesto, když jsem dokončil přeměnu, tak moc se změnilo. Změnil se můj krok, moje chůze, můj pohled na cestu i moje pocity z ní, změnil se cíl mojí dráhy letu. A to jsem šel pořád stejným způsobem a do stejného místa k sobě domů. Změnil jsem se předně já sám. I když od mojí přeměny uplynuly už tři roky, pořád jsem si užíval svého chlapství na plný plyn, vychutnával jsem si ten pocit štěstí, že už konečně můžu jít po ulici jako muž a nemusím si na to jen hrát. Z opojného pocitu mě vyrušil mobil. Musel jsem obě igelitky čapnout jednou rukou a druhou neohrabaně zašmátral v kapse kalhot. Volal Jakub.

„Ahoj, bráško,“ zašvitořil zvesela a bylo cítit, že dnes je v dobrém rozmaru. „Tak jak zítra, jdeš doufám na besídku?“ zeptal se a naléhavost v jeho  hlase byla jasným signálem, že nemám moc na výběr.

Pravda, na terapeutické skupinky už tolik nechodím, ale setkání s klukama, se kterýma jsem byl tehdy na stejný lodi a užil s nima moře srandy i v dobách, kdy byl jeden v těžkým psychickým stresu, to jsem si nechtěl nechat ujít. Kuba byl těsně po operacích a jako všichni, kdo tuhle anabázi absolvovali, se ještě rád podělil o své čerstvé zkušenosti s „nováčky“.

„No, ale musíme se smířit s tím, že tam budou i holky,“ řekl trochu otráveně.

„To víš, že dorazím,“ ubezpečil jsem ho. „A neboj, holky převálcujeme.“

Cítil jsem, jak se na druhé straně šklebí, a byl jsem rád, že je dnes v klidu a dobře naladěný. Nebývalo to tak samozřejmý, Kuba se stále nějak nemohl najít.

Nákup jsem hodil do kuchyně, neměl jsem chuť ho vyndávat z igelitek. V pokoji byla zima jak v morně. Otočil jsem na doraz kolečkem u vafek, pěkně to v nich škytlo, jak se plamínek bleskově změnil na malý táborák. Nažhavil jsem počítač, a než se moje okno do světa rozběhlo, zahříval jsem si zkřehlé ruce nad hučícími kamny. Pak jsem mrkl do mailu. Nějaké reklamy, dva pozdravy, následovala pravidelná nabídka „akce měsíce“ z fitka. U třetího mailu neznámá adresa.

„Dobrý den, je mi patnáct a chtěl bych bejt chlap jako vy,“ stálo hned v úvodu. Nahlas jsem se rozesmál. Páááni, kdy by mě napadlo, že se mi kluci budou chtít podobat… neuvěřitelný. Musím mu co nejdřív odepsat, klučinovi. Čeká ho dlouhá cesta, ale je tak mladý a celý chlapský život má před sebou, klikař.

Jeden pohled na monitor stačil, abych pochopil, že víc mailů si tam prostě nevymyslím. No jasně, až když mi na hlavě přistál ten maják, uvědomil jsem si, že to zase bylo jednostranný. A že už jsem z těch platonických lásek-nelásek tak zblblý a vynervovaný, že jsem si to ani nedokázal přiznat. Asi, abych opět nebyl za vola a rozdupán na prach. A co se nakonec nestalo? Sám sebe jsem neuhlídal a skončil jako totální idiot. Kdybych na to šel pomaleji, anebo jí to napsal, ale to né, to já musím hned vystartovat s líbačkou, ačkoli jsem žádný signál z druhé strany neobdržel. Jenže jak to mám, sakryš, poznat, kdy je třeba sešlápnout plyn a kdy dupnout na brzdu! Chybějí mi zkušenosti…, ty zatracený vztahový zkušenosti, který v tomhle věku už prostě nemám čas ani šanci nasbírat. Vzdychl jsem si. Já se snad nikdy nedočkám. A v antíku se od té doby už taky neukázala.

V pokoji začalo být přetopeno. Stáhl jsem vafky na obvyklý přísun tepla a šel si udělat kafe. Nákup se pořád válel na kuchyňském stole. Měl bych toho tolik udělat, svátky na krku – v bytě jak po tornádu, ale mně se tak zoufale nechtělo. K čemu taky, že jo… Ke kafi jsem si nalil skleničku whisky schovávané na „horší časy“, že si udělám večerní siestu, ale kopl jsem ji do sebe ještě v kuchyni. A na tu siestu dolil další. V obýváku bylo náhle vedro, jako kdybych se na vlnách alkoholu doplavil na rovník. Ze siesty mě vyrušilo další mobilní vyzpěvování. Blížila se devátá.

„Lásko mááá, jsem žhááář, jsem i zloděj a lhááář, já vííím…,“ zaburácelo mi do ucha. Jemný hlas zpěvačky za zvuku country kapely se v mobilu mísil i s mírně opileckým doprovodem osazenstva hospůdky, kde se produkce odehrávala. Moje písnička. Opět mi vykouzlila na tváři úsměv a po těle se mi rozlil příjemný pocit.

„Nazdar, Miku, čau, chlape,“ zdravil mě Jirka hlasitě, aby přehlušil potlesk a hlučící hospodu. „Tak ti tu tvoji Soudní obhajobu tady všichni chválí,“ hlásil mi jako obvykle.

„No, to já jsem ten, co chválí, jak pěkně jí tam hrajou i zpívají. Vyřiď moje poděkování i pozdravení,“ taky jsem složil tradiční poklonu interpretům a křičel, aby mě Jirka v tý hospodský vřavě vůbec slyšel.

„Hele, a nechtěl by ses k nám někdy připojit?“ hulákal dál Jirka. „Kapela by prej moc ráda poznala autora. Fakt by se ti tu líbilo, skvělí lidi, senzační muzika, krásný holky…“ Na druhý straně už to muzikanti zase rozjeli.

„Určitě tam někdy zaběhnu, brzo, třeba hned příště.“ Vlastně, proč ne, řekl jsem si. Já sice tomu pivu moc nedám ani jako chlap, no, ale aspoň nějaká zábava. A mezi mnou a Jirkou je to teď bezvadný.

„Stopro přijdu,“ zařval jsem ještě do mobilu, ale už jsme radši skončili, protože nebylo slyšet vlastního slova.

Poslech mojí skladby, byť z reproduktoru mobilu, mi počechral ego a navodil blažený pocit. Chtěl jsem si ještě ten hudební zážitek prodloužit, vzal jsem tedy do ruky kytaru a jen tak si pobrnkával. Začal jsem se strašně těšit na únor a na naše další vystoupení s poetou Mirkem. To byl můj svět – naše koncerty, náš Testosteron blues, kde jsem se úplně oddal svojí muzice, textům i Mirkově básnickému přednesu. Už aby to zase bylo. Preludoval jsem si tam až skoro do půlnoci, jen tichounce, abych nerušil noční klid, a bylo mi krásně i smutno, když jsem objímal aspoň svou kytaru, co mi Jirka koupil.

„Přece nebudeš hrát s touhle šunkou,“ řekl mi po jednom koncertě, „strašně ti drnčí éčko i háčko, jsi přece nějakej profík, musíš mít pořádnej nástroj.“ A daroval mi tuhle „lady black“, co se s ní teď mazlím – krásnou černou elektroakustiku. Na ni bych nikdy neušetřil. Jirka byl teď tak trochu za vodou a hlavně kámoš. Kterej jinej by to pro mě nezištně udělal…

V tašce s nákupem se mi rozbily vajíčka na obalování štědrovečerních řízků. Jen tři zůstaly vcelku. No a co. Holt budu muset nějaký přikoupit. Rychlá očista a vzhůru do spaní… tedy, jestli vůbec naběhne. Ještě než jsem zhasnul lampičku, svezl se mi pohled na malý rámeček s hnědožlutou fotkou visící těsně u mého polštáře. Byla na ní. Cvaknul jsem to jeden barevný den, když jsme courali po Kampě. Díval jsem se na ni a nemohl ten vypínač stisknout, ruka neposlouchala příkaz z centra. Musím ji sundat. Už je čas ji sundat, hned zítra to udělám, nakázal jsem sám sobě. Takhle si to říkám už pár týdnů, co se tenkrát tak naštvaně zvedla a navždy odešla. Podvědomě jsem věděl, že na té stěně stejně ještě nějaký čas vydrží.

2.

Kuba na mě jako vždy čekal u auta za rohem ordinace, abychom se spolu ještě nejdřív přivítali.

„Skoro jsem dneska nezaparkoval, objíždím tady už dobrou čtvrthodinu dokola, až teď odtud odjelo nějaký prdítko,“ zasmál se svým nakažlivým smíchem a na chlapeckém obličeji vykouzlil svůj pověstný neodolatelný úsměv. Neodolatelný pro ženský, aby bylo jasno, ale získával si jím na svou stranu i mužskou část pokolení. Zabouchl dveře svého teréňáku a opět se rozzářil.

„Čau, bráško,“ padlo na obou stranách. Stiskli jsme si pravice chlapským potřesem a důvěrně se poplácali po zádech, aby to nevypadlo jako obětí, a přesto bylo jasné, že jsme si ze zúčastněných nejblíž. Bráchové samozřejmě nejsme. Když mi v průběhu přeměny umřela sestra a já si to na světě bez ní neuměl představit, našel jsem v Jakubovi natolik spřízněnou duši, že jsem ho „adoptoval“ za sourozence.

„Dobrej sestřih,“ pochválil jsem mu skoro ježuru na hlavě a uznale jsem pokýval hlavou. Dlouho se nemohl se svým starým účesem rozloučit. Zatvářil se naoko otráveně:

„No jo, holky mě vyhecovaly. Prej: Hraješ si tady na chlapa a na hlavě máš Kláru.“ Jeho původní jméno. „Tak jsem to jednou provždy vyřešil.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Prolog

1.

2.