MARK URBAN

KAUZA

SKRIPAL

Příběh

ruského špiona,

který přežil svou smrt

First published in 2018 by Macmillan, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited.

Copyright © Mark Urban 2018

Translation © Gabriela Spáčilová, Viktor Dvořák, 2019

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-810-3

ÚVOD

Události z března roku 2018 neměly v mé třicetileté spisovatelské kariéře obdoby. Bývalý ruský špion pracující pro britskou tajnou službu MI6 se po otravě nervovým jedem ocitl v kómatu a světový tisk upnul pozornost na malé městečko na jihu Anglie. Muž v centru dění byl někdo, s kým jsem se nejen osobně znal, ale s kým jsem také dlouhé hodiny diskutoval o problematice špionáže.

Nerozmlouval se mnou jako s novinářem. Jsem si jistý, že si přál, aby se nic z obsahu našich diskusí nedostalo do éteru. Hovořili jsme spolu, protože věděl, že jsem spisovatel a připravuji knihu o špionáži v období po konci studené války. Podivným hnutím osudu jsem byl v roce 1988 jako novinář přidělen ke stejnému sovětskému pluku podílejícímu se na vojenských operacích v Afghánistánu, u kterého předtím sám sloužil. V průběhu našeho rozhovoru se ukázalo, že se velice dobře znal s některými z důstojníků, s nimiž jsem se během svého nasazení potkal, a to prolomilo ledy.

Naše rozhovory z roku 2017 se zakládaly na událostech, z nichž nejvýznamnější byla výměna špionů, která proběhla na vídeňském letišti v roce 2010. Tehdy byl z Ruska do Evropy letadlem přepraven amnestovaný bývalý důstojník ruské tajné služby usvědčený před mnoha lety ze špionáže pro Británii.

Posuňme se v čase o pár měsíců dopředu, do března roku 2018. Vše se má úplně jinak. Celý svět se najednou zajímá o Sergeje Skripala. Kdo to je? Jak se vlastně ocitl na této nenápadné ulici v anglickém městě, které je proslulé zejména svou katedrálou? Po nějakou dobu nebylo jasné, zda vůbec přežije, a následně se spekulovalo, jestli se jednoduše ztratí z očí, aniž by veřejně promluvil. Lidé byli jeho příběhem fascinováni. Cítil jsem, že ten příběh musím odvyprávět.

Najednou se zdálo, že moje původní teze, na které jsem v širších souvislostech pracoval před událostmi v Salisbury, totiž že špionážní válka mezi Západem a Východem s koncem studené války příliš nepolevila, byla aktuálnější než kdy dřív. Následující stránky proto život Sergeje Skripala a jeho otrávení zasazují do kontextu onoho nekončícího střetu.

Vznik této knihy doprovázela určitá dilemata. Především jsem si kladl otázku, jestli je správné ji vydat, neboť zůstalo několik otevřených bodů, které jsem chtěl se Sergejem před publikováním ještě probrat. Skripal se po zotavení z otravy rozhodl, že v našich rozhovorech nebude pokračovat, jelikož mu nepochybně ležely na srdci mnohem důležitější záležitosti. Z tohoto důvodu na sebe beru veškerou odpovědnost za případné omyly, které se v textu mohou vyskytnout.

Pokud by snad někdo měl obavy, že tato kniha poskytne až příliš mnoho informací, připomínám, že ruská kontrarozvědka Skripala celé dva roky vyslýchala a že byl následně postaven před soud. Tajní agenti Kremlu o jeho kariéře agenta MI6, která skončila před více než čtrnácti lety, už moc dobře vědí. Mým záměrem je seznámit veřejnost alespoň s částí toho, co jsem se dozvěděl. Pokud by si naopak někdo myslel, že je tato kniha místy až příliš zdrženlivá nebo že jsem ji upravil kvůli dobrým vztahům s domácími zpravodajskými službami, události ze Salisbury mu připomenou, že v sázce jsou lidské životy. V tomto ohledu kniha obsahuje i spoustu informací, které by západní zpravodajské služby raději udržely pod pokličkou.

Zkušenost s předešlými knihami o tajných službách a speciálních jednotkách mě naučila, že někteří lidé nechtějí, aby se o těchto příbězích veřejně hovořilo, zatímco jiní si myslí, že kdokoliv, kdo mluví s lidmi ze zpravodajských služeb, se podílí na nějakém spiknutí. Neberu tyto názory na lehkou váhu, ale o případu Sergeje Skripala se toho napsalo už hodně a nepochybně se toho ještě mnoho napíše. Myslím si proto, že by o něm měl podat svědectví někdo, kdo se s ním setkal osobně a kdo se tématu soubojů zpravodajských služeb věnuje už déle než třicet let. A kdo ví, jednoho dne možná napíše knihu i sám Sergej nebo jeho dcera Julija.

Při psaní této knihy jsem dodržoval určitá základní pravidla, abych neohrozil jiné osoby. Někteří aktéři popisovaných událostí vystupují pod smyšleným jménem, a když je zmiňuji poprvé, označuji jejich jméno hvězdičkou, například *John Smith. Pokud jde o informace od potenciálních zdrojů z tajných služeb, nesnažil jsem se o nich dozvědět nic bližšího a v žádném případě jsem o jejich identitě nespekuloval, ani ji nenaznačoval. Respektoval jsem přání mnoha z těch, kteří se mnou hovořili pod podmínkou, že poskytnuté informace s nimi nebudu spojovat.

Když jsem překonal své pochybnosti ohledně zveřejnění Skripalova příběhu, zbývalo mi tento příběh zachytit. Rukopis knihy vznikl rychle a v mnoha jazycích, zatímco jsem se musel nadále věnovat náročným požadavkům mé hlavní profese. Jsem proto velmi vděčný za podporu, pochopení a rady mých vydavatelů, zejména Christiane Bernhardtové a Kristiana Wachingera z nakladatelství Droemer Knaur, Robina Harvieho a Matta Colea z nakladatelství Macmillan ve Velké Británii a Paula Goloba a Caroline Wrayové z nakladatelství Henry Holt ve Spojených státech amerických.

Za přípravu tohoto mezinárodního počinu vděčím Johnatanovi Lloydovi, který mi jako literární agent poskytoval cenné odborné rady nejen při vzniku této knihy, ale po celých více než dvacet let trvání naší spolupráce. Za pomoc s rešeršemi bych chtěl poděkovat také Neusi Rodriguezovi, Anye Nobleové a Olze Ivšinové.

Mé díky patří i Esme Wrenové, editorce Newsnight, za její pochopení a fundované rady, jak informovat naše diváky o salisburském případu, zatímco jsem pracoval na této knize.

Na závěr musím poděkovat své drahé ženě Hillary, která až příliš dobře ví, jak podivně a roztržitě působím, když mě posedne námět na knihu. Z celého srdce děkuji své ženě a svým dětem za jejich trpělivost a pochopení pro mé časté absence z důvodu přípravy této knihy.

PROLOG: NEZÁKONNÉ POUŽITÍ SÍLY

Když se premiérka postavila, rozhostilo se kolem napjaté očekávání. Poslanci seděli v lavicích, a jakmile začala svůj proslov, zavládlo uctivé ticho. Všichni chápali vážnost situace v Salisbury. Co se však chystá udělat?

Theresa Mayová řekla, že by chtěla sněmovnu informovat o nejnovějších poznatcích v salisburském případu a „reagovat na bezohledný a zavrženíhodný čin“. S ministryní vnitra a vůdkyní Dolní sněmovny po boku vzdala čest záchranářům a statečnosti obyvatel Salisbury. To bylo pochopitelně namístě, ale všichni čekali, co řekne o Rusku.

Ráno totiž předsedala schůzi Národní bezpečnostní rady a zpravodajské služby jí podaly nejnovější informace o případu a stavu vyšetřování. „Je nyní zřejmé,“ pokračovala v projevu, „že Sergej Skripal a jeho dcera byli otráveni vojenským nervovým jedem stejného typu, jaký vyvíjelo Rusko. Je součástí skupiny nervových jedů známých pod označením novičok.“

Práce vládních chemiků, historie vražd na objednávku ruského státu a domněnka, že Kreml považuje likvidaci dezertérů za legitimní, vedla britskou vládu k závěru, že je „vysoce pravděpodobné“, že za otravou Sergeje Skripala, bývalého pracovníka ruské vojenské rozvědky, a jeho dcery Julije stojí Rusko.

Premiérka Mayová dále Kremlu předložila ultimátum. Slovy jednoho britského diplomata to bylo ultimátum, „u něhož se počítá s tím, že bude zamítnuto“. Otrava v Salisbury buď byla činem ruské vlády, nebo Rusko ztratilo kontrolu nad smrticími chemickými zbraněmi, které podle mezinárodních dohod nemělo mít k dispozici. Ruská federace dostala lhůtu na odpověď více než 24 hodin. Pokud do té doby nedodá žádné věrohodné vysvětlení, „budeme muset dojít k závěru, že tento čin byl nezákonným použitím síly ze strany ruského státu vůči Spojenému království“.

Ve sněmovně nemohli uvěřit tomu, co právě slyšeli. Připomínalo to rok 1914, nebo dokonce předehru k válce. Každopádně to znělo jako počátek vážné mezinárodní krize. Mnozí labouristé v tom viděli uspěchané odsouzení na základě zpravodajských informací, tedy stejnou honbu na viníka jako před patnácti lety, když se v parlamentu projednával vstup Velké Británie do války v Iráku.

Na podporu svého stanoviska přidala Mayová několik dalších obvinění vůči Rusku, která dokládala, jak se vztahy mezi těmito zeměmi do jara roku 2018 zhoršily. Rusko nelegálně anektovalo Krym, velkou měrou podněcovalo násilí separatistů na východě Ukrajiny, hrozilo Západu jadernými zbraněmi a také v roce 2006 v Londýně nechalo zavraždit pomocí radioaktivního izotopu disidenta Alexandra Litviněnka.

Kdo však je tento bývalý plukovník, který nyní leží v ohrožení života v nemocnici proto, že se před mnoha lety rozhodl stát špionem britské zpravodajské služby? Rozhodně se nepodobal Litviněnkovi, který hlasitě protestoval proti ruskému prezidentovi a obviňoval ho z nejrůznějších nepravostí. Na rozdíl od něj neměl Sergej Skripal žádnou veřejnou tvář. Poté, co se před lety dostal do Británie v rámci výměny špionů, jednoduše zmizel.

Mezi novináři, kteří 9. března sledovali projev premiérky a počínající mezinárodní krizi, jsem byl jediný, kdo se se Skripalem nejen setkal, ale v loňském létě s ním dokonce strávil spoustu času při rozhovorech. Co jsem při nich zjistil, jsem si nechal pro sebe, ale samozřejmě jsem věděl, že přijde čas, abych jeho příběh zveřejnil. V tu chvíli jsem si však spolu s ostatními ze všeho nejvíc přál vědět, jestli Sergej a jeho dcera přežijí.

Odpověď na tuto otázku se skrývala za dveřmi malého pokoje ve čtvrtém patře nemocnice v Salisbury, kde bojoval o život šestašedesátiletý muž, který byl otráven látkou tak exotickou, že její následky ještě nikdy nikdo předtím neléčil. V tomto boji se nedalo zvítězit pomocí politiky ani publicity, ale jen díky krevním testům, farmakologii a špičkové lékařské diagnóze a péči.

Sergej Skripal a jeho dcera byli připojeni ke všem možným přístrojům, které je udržovaly při životě: plicní ventilátor s vakem, který se zvedal a klesal, když jim pumpoval do krku vzduch; kapačky, ze kterých se do jejich krevního řečiště uvolňoval atropin a další látky; a také trubičky, jejichž pomocí jim čistili krev. Aby jejich těla dokázala všechnu tuto invazivní medicínskou technologii snést a aby lékaři uchránili jejich mozky před poškozením nervovým jedem, uvedli je do nejhlubšího umělého spánku.

Jak se tento zubožený pacient, který byl v mnoha ohledech typickým Rusem své generace, ocitl v boji o život a v centru rozsáhlé mezinárodní krize? Jeho příběh je do jisté míry alegorií. Provádí nás desítkami let nedůvěry a špionáže mezi Ruskem a jeho západními rivaly. Jde přitom o boj, který nepřestal ani po pádu Berlínské zdi v roce 1989. Pouze se na rok či dva přerušil, aby pak znovu pokračoval a v čase nabíral na intenzitě a nemilosrdnosti. Skripala tento souboj dvacet dva let před jeho otravou, v radostnějších časech a na veselejším místě, přivedl k životnímu rozhodnutí.

ČÁST PRVNÍ

AGENT

1

NABÍDKA SPOLUPRÁCE

Píše se rok 1996 a v Madridu vrcholí léto. Dva muži se procházejí po parku El Retiro. Jelikož je pracovní den, mají na sobě oblečení do kanceláře, ve kterém je jim ještě větší horko.

Starší z nich před pár týdny oslavil pětačtyřicáté narozeniny. Je vysoký, urostlý, s postavou boxera. Má světlou pleť a mezi Španěly, kteří korzují po parku s dětmi v kočárku nebo se vodí za ruce, úplně nezapadá. Druhý je asi o deset, možná i více let mladší a vypadá jako místní. Je tmavší a styl jeho oblečení napovídá, že může jít o typického Madriďana – Madrileño, jak by řekli Španělé. Od pohledu sem celkem zapadá, nepůsobí však zcela uvolněně.

Široké cesty v parku svědčí o kratochvilných projektech státníků a dřívějších vladařů ze španělské větve dynastie Bourbonů. Jedna část vznikla ve formálním francouzském stylu s pečlivě zastřiženými keři a štěrkovými cestami, zatímco jiné pěšiny jsou trochu zarostlejší. V červenci se tu hraje loutkové divadlo a pořádají se zde další aktivity pro děti. Je to místo lákající k odpočinku, skoro jako na dovolené. Ve stínu širokých větví se schází madridská mládež, aby si vychutnala piknik nebo přítomnost milované osoby.

Nacházejí se tu skleníky, sochy i jezero s lodičkami. Míst pro setkání je zde mnoho. Široké cesty lemované kaštany, topoly a javory či úzké pěšiny, které z nich odbočují, umožňují zařadit se do davu, nebo se mu zcela vyhnout. Park El Retiro svou rozmanitostí proto perfektně vyhovuje důvodu, kvůli němuž se tito dva muži sešli.

Vyšším z dvojice je Sergej Viktorovič Skripal, první tajemník (pro oblast vědy a techniky) ruské ambasády. Ve skutečnosti jde pouze o krytí a ve Španělsku působí jako důstojník ruské vojenské zpravodajské služby GRU. V Madridu plní obzvlášť citlivý úkol a podává hlášení přímo centrále. Jeho společník *Richard Bagnall (používá však samozřejmě místní krycí jméno) začíná být při procházce parkem čím dál tím nervóznější.

Richard se se Sergejem už párkrát setkal a ví, že nyní už musí jít k věci. Skripalovi brzy skončí jeho tříleté angažmá a tak jako tak už tyto tanečky trvají dost dlouho.

V určité chvíli zkrátka musíte vyložit karty na stůl, jinak vámi druhá strana začne opovrhovat, a Richard už Sergejovi od jejich prvního setkání v dubnu popravdě několik náznaků vyslal. Uvědomuje si také, že Sergejovi nezbývá příliš mnoho času, což jen dál zvyšuje už beztak vysoký tlak, kterému čelí.

Kolemjdoucí v parku El Retiro onoho letního dne roku 1996 netuší, že Richard se ho pokouší promyšleně svést. Není v tom ale nic sexuálního, jde o zcela jiný druh vztahu. Vztahu, který bude na celý život a plný nebezpečí. Ta věc, kterou má mladší muž na srdci, může Sergejovi úplně zničit život.

Tenhle Rus však není žádný hlupák. Čtyři roky dřel na Vojenské diplomatické akademii, tajné výcvikové instituci GRU v Moskvě, kde se připravoval na zahraniční službu jako zpravodajský důstojník. V nevětraných učebnách instruktoři Skripala a ostatní studenty opakovaně varovali před zahraničními špiony a nejrůznějšími způsoby, kterými se je budou pokoušet zkompromitovat a rekrutovat. Učili se také, jak naopak získat vlastní agenty z řad protivníka, jaké finty použít a jak vybranou osobu vodit různými morálními kličkami a cestičkami, až jí nezbyde jiná možnost než pro vás provádět špionáž.

Zatímco se Richard rozpačitě pokoušel o nezávaznou konverzaci, aby si připravil půdu pro okamžik pravdy, Sergej si ho pozorně prohlížel. Vypadá tak mladě a je tak nervózní, pomyslel si Sergej. Jak dlouho už tohoto elegána s olivovou pletí, se kterým si nyní v parku povídal, podezříval? Pomyslné varovné světýlko se rozsvítilo někdy po druhé nebo třetí schůzce.

Tento podezřelý chlapík totiž často stáčel rozhovor na současné dění a jednou nebo dvakrát se Sergeje přímo zeptal, co na ambasádě „doopravdy dělá“. Když spolu jednou večeřeli, měl Richard na stole položenou knihu Akvárium. Sergejovi řekl, že ji zrovna čte, a ptal se ho, co si o ní myslí. Akvárium napsal bývalý důstojník GRU známý pod pseudonymem Viktor Suvorov a pojednává v ní o svém životě a práci v této zpravodajské organizaci.

Skripal samozřejmě dobře věděl, co si o knize myslet. Její autor, pravým jménem Vladimir Rezun, přeběhl k Britům v roce 1978 během služby v ženevské rezidentuře. Skripal navštěvoval Vojenskou diplomatickou akademii nedlouho po této osudné události a samozřejmě si vyslechl, jaký je Rezun odporný zrádce, který zradil svou vlast pro pár stříbrných. A co tenhle Rezun vlastně věděl? V GRU měl pouze hodnost kapitána a do zahraničí byl vyslán vůbec poprvé. Teď se skrýval na Západě, kde si snažil vydělávat na živobytí zveličováním své role v rozvědce. Pokud se Richard tehdy ve španělské restauraci pokoušel Sergeje přimět k rozhovoru o práci zpravodajských služeb, dost se přepočítal. Plukovník Skripal ho jednoduše odbyl s tím, že o GRU nic neví.

Na druhé straně mnohé svědčilo o tom, že Richard je skutečně tím, za koho se vydával, tedy podnikatelem z Gibraltaru, který zbohatl na ropném byznysu v Africe a nyní hledá obchodního partnera v Rusku. Po pár schůzkách si ho Sergej nechal od GRU proklepnout a zjistil, že opravdu má kancelář v Gibraltaru, kam se dá dovolat, a jeho jméno (nebo pseudonym) bylo na různých místech známé. K jeho věrohodnosti přispívalo i to, že Richarda představil jejich společný známý ze Španělska.

Pokud to celé bylo jen krytí, bylo dokonalé, protože Richard utrácel balíky peněz, jak by se od úspěšného byznysmena dalo očekávat, a když pobýval v Madridu, večeřel v nejlepších restauracích a ubytovával se v luxusních hotelech. V polovině devadesátých let se navíc ropná pole v Ťumeňské oblasti a v Komijské republice stala jakýmsi ruským Klondikem, kde lidé se správnými konexemi mohli snadno vydělat miliony, ne-li miliardy. Richard tvrdil, že potřebuje získat ty správné kontakty, aby z této ropné horečky také něco vytěžil. V Rusku bylo na prodej takřka všechno, nebo to tak alespoň vypadalo, takže co by mělo být divného na tom, že si někdo jako Richard taky chce ukrojit svůj kousek?

Při procházce v parku spolu mluvili převážně anglicky. Skripal se španělsky jakž takž domluvil, zatímco Bagnall tento jazyk ovládal dokonale. Jeho pseudonym, styl oblékání, a především jeho sebevědomé vystupování mu dodávaly na autentičnosti.

Působil také docela otevřeným a bezelstným dojmem. Jednou pozval Sergejovu ženu Ljudmilu a jejich děti, aby se k nim připojily na odpolední zábavě ve flamencovém klubu. Po několika setkáních s rodinou Skripalových tento záhadný muž přinesl malé Juliji a Sašovi dárky. „Děti ho zbožňovaly,“ vzpomínal Skripal.

Po svém návratu z Londýna přivezl něco i Sergejovi – miniaturní model typické chalupy na anglickém venkově. Taková věc se dala koupit v obchodech se suvenýry za pár liber a pravděpodobně se vyráběla v Číně, ale Sergejovi se bůhvíproč tato pestře malovaná miniatura z pryskyřice s prohnutou střechou, klenutými vchodovými dveřmi a rozbujelou okolní vegetací zalíbila.

Richard také uměl pít, ať už šlo o gin s tonikem nebo četné sklenice španělského vína a brandy k tomu. V očích Rusa mu to dodávalo na důvěryhodnosti. Takovéto chování rozhodně neodpovídalo tomu, co by Sergej pokládal za obvyklý postup Britů nebo Američanů při kultivaci nového špiona. V GRU se všeobecně mělo za to, že agenti západních tajných služeb se z mnoha důvodů rodině svého cíle vyhýbají. Mimo jiné také proto, že když vaše děti začnou ostatním vykládat o zvláštním cizinci, který jim nosí dárky a je teď tátův nový nejlepší kamarád, v ruském diplomatickém komplexu se to rychle rozkřikne a lidé se začnou ptát.

Jedním si však byl Sergej jistý. Jestli je Richard skutečně špion, určitě nepracuje pro Španělsko. Vzhledem k dlouhému španělsko-britskému sporu o Gibraltar by tam španělský agent rozhodně nemohl mít sídlo. Pracoval snad pro CIA? Instinkt plukovníka GRU Skripalovi velel, že pokud se ho tento neodbytný nápadník pokusí přetáhnout k CIA, odmítne ho. Neměl zájem zradit svou zemi kvůli Americe a nést rizika s tím spojená, pokud tohle skutečně bylo to, o co poněkud nervóznímu mladému muži šlo.

Richard se pomalu připravoval na okamžik, kdy vyloží karty na stůl, tedy kdy agent konečně někoho vybídne, aby zradil svou zem. Napětí stoupalo a začínalo být skutečně dusno. K tomuto jedinečnému okamžiku se váže spousta výcviku, myšlenek a rad. Autoři špionážních románů si tuto chvíli romantizují a budoucí agenti britské tajné služby SIS, známé spíše pod označením MI6, ji donekonečna nacvičují v instruktážních hrách ve Fort Monckton. A nyní se blížil okamžik, kdy měl Richard Bagnall, který v tajné službě pracoval teprve pár let, nabídnout spolupráci ostřílenému plukovníkovi GRU.

„Sergeji, mám jednoho známého, který by opravdu ocenil tvé informace o tom, co se v Rusku děje. Pracuje pro britskou vládu. Myslíš, že bys nám s tím mohl pomoct? Samozřejmě bychom se o tebe postarali.“

Dobrá, pomyslel si Sergej, takže už máme jasno. Richard je opravdu britský agent. Ano, rád by se s ním znovu potkal. „Byl jsem připravený,“ řekl mi Skripal o pár let později. Ale jak k tomu vůbec došlo? Jak to, že se tento oddaný vlastenec, výsadkář a vysoce postavený příslušník GRU rozhodl všechno tohle zradit a přejít k MI6?

2

SERGEJOVA CESTA

Další Sergejovo setkání s Richardem na sebe nenechalo dlouho čekat. Druhé dostaveníčko trvalo krátce, ale karty už byly vyložené a podmínky v zásadě dohodnuté. Ano, pan Skripal byl ve skutečnosti plukovník Skripal z GRU a jeho protějšek pracoval pro britskou vládu. Sergej byl ochotný vyměnit informace za peníze, ale potřeboval záruky pro případ, že by se něco pokazilo. „Chtěl jsem vědět, co pro mě MI6 udělá – dokumenty, pas, legalizace...“

Když Richard onoho červencového dne spěchal z parku El Retiro oznámit novinky o předložení nabídky, dobře si uvědomoval, že v „centrále“, čili v okázalém novém sídle tajné služby na nábřeží řeky Temže ve Vauxhall Cross, se na tuto slibnou spolupráci nebudou všichni dívat se stejným nadšením jako on sám. MI6 při náboru nových agentů pověřuje důstojníka, který má za úkol celý proces kriticky vyhodnotit. Tato osoba „hraje roli profesionálního ďáblova advokáta“, jak to popsal jeden bývalý příslušník tajné služby. Pouze na základě tohoto prvotního příslibu Skripalovi na sebe vláda Jejího Veličenstva vzala závazek v hodnotě stovek tisíců liber. A nač se obtěžovat, když studená válka skončila a „zákazníci“ tajné služby se o ruské zpravodajské informace zajímali mnohem méně než dříve?

V polovině devadesátých let vysocí činitelé MI6 tvrdili, že se po pádu Sovětského svazu vyrojilo tolik potenciálních přeběhlíků, „že jsme je museli odhánět“. Aby se kvalifikovali jako vhodní adepti na přesídlení a s tím související podporu, museli nabídnout něco skutečně mimořádného. Skripal však nebyl zběh. Byl mnohem cennější jako agent, protože byl vysoce postaveným důstojníkem v ruské vojenské rozvědce. Jak to, že se vůbec začal bavit se supertajným agentem MI6? Proč byl ochotný začít nový život daleko od Ruska, když svou zemi evidentně stále velmi miloval?

Sergej Skripal prožil typické dětství v poválečném Sovětském svazu. Narodil se v roce 1951 v Kaliningradu, bývalém pruském pevnostním městě Königsberg (Královec), kde byly v jeho dětství stopy války stále jasně patrné. Jeho otec Viktor Skripal byl důstojníkem dělostřelectva v Rudé armádě a za války se účastnil několika mohutných bitev. Když synům vyprávěl příběhy z války, nedávná minulost pro ně znovu ožívala. I na konci padesátých a počátkem šedesátých let byly ve městě a okolí všudypřítomné ruiny a pozůstatky po bombardování, v nichž si Sergej se svým starším bratrem Valerijem hráli na vojáky. Rudá armáda město v posledních měsících nelítostného konfliktu zcela zpustošila a Stalin poté vyhnal původní německé obyvatelstvo, které nahradil vlastními lidmi.

V dětství Sergej všude kolem sebe viděl, jaké oběti jeho země musela vynaložit – od zlomených matek, které ztratily všechny syny na frontě, až po obyčejné muže ze sousedství, kterým byly uděleny nejvyšší řády a vyznamenání. Ačkoliv měli Sergejovi rodiče tvrdý život a bydleli v komunálním bytě, byla to doba, kdy se životní podmínky pro ty, kdo přežili čtyřicátá léta, začaly rychle zlepšovat. Generaci vyrůstající v šedesátých letech se vštěpoval obraz síly sovětského státu, kterou dokládalo nejen vítězství nad nacistickou hrozbou, ale také rychlé zotavení země v poválečných letech.

Ve škole byl Sergej spíše všestranným žákem, který v ničem přímo nevynikal ani z ničeho nepropadal, a jeho hlavní nadání se projevovalo v tělocviku. Když měl příležitost a mohl strávit hodinu nebo dvě v knihovně, rád si vybíral knihy o rytířích, bitvách a hrdinství. Zvlášť si oblíbil příběh o Richardovi Lví srdce. Doma o něj a o bratra Valerije starostlivě pečovala matka Jelena, která jim oběma dala do života velkou dávku sebedůvěry.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

ÚVOD

PROLOG: NEZÁKONNÉ POUŽITÍ SÍLY

ČÁST PRVNÍ AGENT

1 NABÍDKA SPOLUPRÁCE

2 SERGEJOVA CESTA

ČÁST DRUHÁ VĚZEŇ

ČÁST TŘETÍ TERČ