© Éditions Michel Lafon, 2014

Published by arrangement

with Lester Literary Agency

Copyright © by Olivier Norek, 2014

Translation © Tomáš Kybal, 2019

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-825-7

Lulu, pro Tebe, tam, kam jsi odešla.

Prolog: Popravy bez soudu

Pondělí 24. června 2013, 11:00 hodin.

Malceny, departement Seine-Saint-Denis (departement číslo 93).

V centru hledáčku se objevuje obličej.

„Objekt v postavení.“

Muž ovládne svůj dech. Tlak jeho prstu zesílí.

„Jsi si jistý?“

„Potvrzuji.“

V prázdném bytě za pootevřeným oknem se na okamžik pozdvihne lehká záclona a sluneční svit se odrazí od čočky. Naproti, o deset metrů níže, sedí Objekt ve starém křesle, přímo na chodníku, jako v obýváku.

„Dělej, ber ho.“

Cvak. První fotka.

Pro protidrogovou brigádu je to poslední den sledovačky. Zabavený byt, tři poldové, tři polní lůžka, a brzy to bude týden, co se střídají za teleobjektivem, aby zvěčnili každou transakci.

Se zásahem se počítá zítra v šest nula nula, v bytě „Objektu“, hlavy sítě. Ale než na to dojde, je třeba nashromáždit důkazy. Fotku po fotce, zákazníka po zákazníkovi.

O tři poschodí níže se ve stínu zdevastované budovy, pár metrů od křesla, mihne dealerův komplic. Schovaný ve výklenku dveří čeká na příkazy.

Polda za objektivem oznamuje:

„Zásobovatel v pozici.“

Na obou koncích ulice jeden strážný, s pěkně vytaženými krky kontrolují situaci a případný příjezd policejních hlídek. Polda pokračuje:

„Surikata 1 i Surikata 2 v postavení.“ Celá banda je na místě. Den začíná.

Obyvatelé čtvrti obcházejí ty lumpy, jako by to bylo všechno normální. Znají je a je jim jedno, co dělají.

Nemají vlastně na výběr.

11 hodin 5 minut. První zákazník. Tyčinka shitu za dvacet euro, gram kokainu za osmdesát. Žádný heroin, to přitahuje vrávorající smažky a potíže. První stisk rukou mezi Objektem a zákazníkem slouží k nenápadnému předání peněz. Další fotka. Dealer, aniž vůbec vstane z křesla, provede rychlou kontrolu svých surikat. Žádný predátor na dohled. Objekt udá zásobovači požadované množství.

Ten zmizí ve vybydleném domě a záhy z něj vyjde. Stisk rukou na rozloučenou a sáček přejde do ruky zákazníka. Další fotka. Poldové z kriminálky už vědí, že tahle dobře zvládnutá choreografie se bude opakovat během dne dobře padesátkrát. První zákazník z padesáti, na vytvoření pořádného spisu je třeba trpělivost.

„Klient číslo 2 v dohledu.“

Černá přílba na černém skútru, stroj v úrovni dealera sedícího jako král na trůnu zpomalí. Vzápětí řidič zápěstím znovu přidá plyn, ani se nezastaví, jen než se pořídí snímek na památku.

„Klient zrušen.“

Kapitán Sylvan za svým počítačem připojeným k fotoaparátu se ptá kolegy.

„Známe ho?“

„Identifikace nemožná. Přílba, rukavice.“

Polda svraští obočí.

„Šoupni sem tu fotku.“

Přesun údajů a na obrazovce se ukáže obraz ve vysokém rozlišení. Sylvan ho přejede pohledem. Řidič v přílbě? Dodržování pravidel silničního provozu, to je v téhle čtvrti nezvyklé. Při dvaačtyřiceti stupních uprostřed léta v rukavicích a se sklopeným hledím na černém skútru bez značky… „Tady něco nehraje.“

V rohu obýváku vstane z polního lůžka třetí polda, protře si oči a přistoupí k obrazovce.

„Co tě zaráží, kapitáne? Že nemá značku?“

„Mezi jiným, a taky ta přílba a rukavice. V tomhle vedru je to spíš…“

Přeruší je fotograf za objektivem.

„Skútr se vrací! A má pasažéra!“

Sylvan se vymrští ze židle.

„Tohle není dobré! Fofrem, zapni video!“

Všichni tři muži teď napjatě sledují situaci. První přilepený na objektiv, zbylí dva přibití k obrazovce počítače. Sylvan hřímá.

„Kurva, tohle ne! To vám zakazuju, to nám nesmíte udělat!“

Skútr znovu zpomalí. Pasažér si zasune ruku pod plášť a vytáhne zbraň. Za jízdy pokropí všechno kolem.

První kulka udělá pavučinu na výloze hospody v pozadí. Ta druhá ji zlikviduje. Tříštící se sklo přiměje všechny zákazníky vrhnout se na podlahu. Zděšení a výkřiky. Třetí se zaryje do zdi domu, asi deset centimetrů od obličeje zásobovatele, ochromeného strachem. Čtvrtá kulka skoro náhodou zasáhne levý kotník Objektu, jenž se chystal utéct. S řevem padá na chodník. Surikaty 1 a 2 vystartují a tryskem zmizí za rohem. Objekt se plazí ke svému křeslu a pokouší se vstát. To už pasažér ze skútru seskočil na chodník. Dvěma kroky dojde k Objektu a namíří mu zbraň na čelo. Ozve se výstřel. Za zátylkem dealera vystříkne rudá mlha a rozpustí se ve vzduchu. Oddělaný chlap se zhroutí. Střelec sklopí zbraň ke stehnu. Rozhlédne se vyzývavě kolem, jako by chtěl říct: Ještě někdo další?

Pak nasedne na skútr a poklepe řidiči na přílbu. Ten prudce vyrazí.

Tři poldové v bytě přes ulici stojí bez hnutí jako přibití. Ticho přerušil fotograf.

„Co budem dělat? Jdem tam?“

Kapitán Sylvan rezignovaně zaklapl svůj notebook.

„Ze třetího patra? Než dojdem dolů… Akorát prásknem naši skrýš. Neser! Kurva, tři týdny sledovačky, a teď abychom začali znovu. Doprdele!“

Čumilové na chodníku utvořili kolem mrtvoly kruh. Jen se podívat. Popást se na té podívané na smrt, které oni právě unikli. Stojí tam fascinovaní tou louží teplé krve, skoro rudé, roztékající se pod roztříštěnou lebkou.

Jeden kaid právě padl. Čtyřiadvacetiletý kaid s královstvím ne větším, než pár ulic.

*

Středa 26. června 2013, 7:30.

Malceny, Seine-Saint-Denis (93. departement).

V podzemním parkovišti, s tělem napůl zasunutým do vnitřku svého auta, zápolí Alexej s bezpečnostním pásem svého syna.

„Můžu to udělat sám, víš, je mi už šest, už jsem velký.“

Už… Alexej si říká, jako všichni otcové, co vidí své děti jen každý druhý víkend, že jeho syn nějak moc rychle vyrostl. Anebo že on nedával dost pozor.

„Víš, že od dnešního večera spíš u mámy, ne?“

„No jo… Pěkně blbej začátek prázdnin. Jak dlouho?“

„Než si táta vyřídí nějaké věci a odjedem na jih.“

„Bude tam bazén?“

„Jo.“

„A vodní skútr na moře?“

„Taky.“

„Máma přijede taky?“

„Moc se ptáš, přehřeješ si mozek.“

Auto vystartuje po točité dráze k výjezdu. Pár vteřin nato rozsvítí reflektory šedý sedan se zakouřenými skly a vyjede za ním. Druhý suterén, pak první. Když projede Alexej poslední zatáčkou, přimhouří oči, aby si zvykl na denní světlo. Dva metry před ním se objeví černý teréňák 4x4, prudce zabrzdí, zastíní výjezd a zahradí mu cestu. Alexej dupne na brzdu. Tělo jeho syna se vymrští kupředu, náraz do bezpečnostního pásu mu málem vyrazí dech.

„Co se děje, tati?“

Alexej sevře jednou rukou volant, druhou položí na řadicí páku. Než se pustí do couvání, mrkne do zpětného zrcátka. Na nárazníku má přilepený šedý sedan. Únik není možný.

Celá scéna strne. Tři motory pomalu vrčí. Čas se zastavil v oku cyklonu. Alexej se klidně otočí ke svému synovi, ale hlas se mu trochu chvěje.

„Dobře mě poslouchej… Uděláš, co ti řeknu, a nebudeš se na nic ptát. Víš, proč?“

Chlapec ho ještě neslyšel mluvit tímhle tónem. Strach přechází od srdce k srdci.

„Protože jsi tajný agent?“

„Jo, protože jsem tajný agent. Teď si rozepni bezpečnostní pás.“

Chlapec poslechne.

„OK, dobře. Lehni si na podlahu, a ať se děje cokoliv, nezdvihej hlavu. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Mám tě rád, ty můj kluku.“

Jejich pohledy se naposledy střetnou. Alexej se otočí. Stojí před ním dva muži v černých kuklách. Hlavně jejich zbraní míří na něj. Zavře oči a olověná sprška roztříští přední sklo, provrtá mu tělo a projde sedačkami. Vnitřek vozu je rázem potřísněn krví.

Parking jako nějaká ohromná rezonanční skříň zesiluje ozvěnu výstřelů. Když muži nastupují zpátky do svého terénního vozu, jeden ze střelců se drží přes kuklu za pravou stranu obličeje.

„Zkurvený čubčí syn, já se šťouchnul do oka.“

První část: Převrat

1/

Pátek 28. června 2013, 10:00.

Sídliště Básníků, Malceny, Seine-Saint-Denis (93. departement).

Dva kluci táhli těžkou motorku po asfaltu. Zadní kolo bylo zablokované řetězem, který jejich kleště ani neškrábly. Námahou a vedrem z nich jen lilo. Zadýchaní konečně došli k věžáku Verlaine. Byla k němu nalepená řada garáží a oba vyčerpaní zlodějíčci se zastavili u té první.

„Seru na to, dál nejdu, strčíme ji do týhle.“

„Je na ní zámek.“

„Tady pro nás není žádnej zámek, tady jsme doma.“

„No, tady ale zrovna jeden je.“

„Na to kašlem. Máš kleště, tak dělej!“

Zámek povolil naráz. Zatímco první z kluků držel motorku, druhý zasunul ruce pod plechovou roletu a se skřípěním ji nadzdvihl.

Naneštěstí tam už bylo obsazeno.

Když si jejich oči přivykly na přítmí a oni pochopili, co se před nimi rýsuje, vzali nohy na ramena, motorka nemotorka.

Hlídač budovy za oknem své kukaně všechno viděl. Nechal je být, jak měl ve zvyku. Takhle se ale chovali poprvé. Utéct a ani nedokončit fachu. Do betonové uličky se navrátil klid a on zamyšleně hleděl na opuštěnou ležící motorku a otevřenou kóji. Po nějaké chvíli se rozhodl tam zajít. Jen se mrknout.

Před vytaženou železnou oponou mu uklouzlo zaklení, ustoupil o krok, zapletl si nohy do ležící motorky a padl naznak.

Vyskočil na nohy. Věděl, že by měl něco udělat. Ověřit si, jestli ten muž ještě dýchá, případně mu přiložit prsty někam na krk a zkusit puls, jak to viděl v telce. Ale jen tam tak stál, neschopný sebemenšího pohybu, a bál se vejít, aby se za ním ta roleta nezavřela.

*

Výpis z tísňového volání na policii, „číslo 17“, z 28. června 2013. Začátek spojení v 10:10.

„Policie, tísňová linka, poslouchám.“

„Dobrý den, já jsem domovník z věžáku Verlaine, sídliště Básníků… V jedné z garáží je nějakej chlap. Myslím, že je mrtvej.“

„Jste si tím jistý, pane?“

„Vlastně nejsem… Je přivázanej k židli, s lepicí páskou přes pusu, a celej zakrvácenej… teda, myslím, že je to krev, ale já už tam nejdu.“

„Pane, zkusil jste na něj promluvit? Třeba je naživu.“

„Jo, tak dělejte.“

Ukončení spojení volajícím v 10:11.

2/

Policejní velín departementu Seine-Saint-Denis, centrála 93. departementu.

Hlučný úl, kam se sbíhají všechna volání na tísňovou linku policie, plný svítících obrazovek, ukazujících v přímém přenosu záběry policejních kamer rozmístěných po celém departementu. Informace o objevení pravděpodobně mrtvého muže proběhla od hlídače budovy přes telefonního operátora až k veliteli Auclairovi, vedoucímu celého velínu. Auclair, šedesátka na krku a výrazné bříško těch, co už udělali kříž nad prací v terénu, prošel zadýchaně ohromným sálem. Mezi asi patnácti operátory se sluchátky na uších požádal toho, který přijal volání, aby mu ten krátký rozhovor přehrál.

„Poslal jste tam hlídku?“

„Potvrzuji. Měla by tam být za pár minut. Taky jsem vyžádal hasiče, pro případ, že by…“

„Výborně. Informuju kriminální policii. Kdo má na kriminálce službu?“

Operátor otevřel sešit pohotovostní služby a zalistoval několika stránkami.

„Tým kapitána Costy.“

3/

Hlídači budovy, uklidněnému přítomností tolika uniforem, se pomalu vracela odvaha. Dokonce ho přemohla zvědavost. S krkem nataženým jako periskop nad policisty se nyní snažil spatřit to, před čím o pár okamžiků dříve prchl. Náhle jeho pozornost přilákal příjezd auta s modrým majáčkem na střeše, jež zaparkovalo, jak ho napadlo, napůl na vozovce, napůl na chodníku. Vystoupili z něj dva policisté v civilu a podlezli policejní žlutou pásku ohraničující místo činu uvázanou před kójí. Krátce mrkli dovnitř a pohovořili s policistou v uniformě, jenž jim bradou ukázal směrem k němu.

Hlídač sledoval, jak k němu jdou. Ten první, v džínách a bílém tričku, s policejní plackou zavěšenou na krku, působil přes svůj klukovsky drsný vzhled spíše jako pohodář, ale ta druhá, žena s vlasy na ježka a příliš mužným vzhledem, nijak sympatická nebyla. Jak doufal, promluvil k němu ten muž.

„Dobrý den. Policie. Krimi skupina 1. Vy jste ten oznamovatel?“

„Ano… počkejte, ne, co je to oznamovatel?“

„Jste to vy, co nám telefonoval?“

„No jo, to jsem.“

„To vás na to upozornil nájemce té kóje?“

„Ná… nájemce? Ale ne, tady už dávno žádní nájemci nejsou. Teda jsou, ale nikdo si tam už nenechává auto ani něco cenného. Tady v tom už jsou jen nakradený věci.“

„Dobrá, to mi povíte později.“

Polda se otočil ke své parťačce.

„Johanno, zavolej techniky. Řekni jim, aby si přivezli lampu se stojanem. Silnou. Uvnitř je prd vidět.“

Hlídač si troufl na poznámku:

„To není tak úplně nutné, stačí tam rozsvítit, proud tam je.“

„Děláte si ze mě srandu? Vy mi tady říkáte, že to je něco jako sklad pro zloděje, a vy jim tam necháváte elektřinu? Co kdybyste ji třeba odpojil?“

„To už jsem zkusil. Druhý den mi shořelo auto.“

„A podal jste žalobu?“

„Ne, zase jsem elektřinu zapnul.“

„No jo, to je logické. Můžete nám říct, v čem konkrétně spočívá vaše práce?“

Uražený hlídač suše odvětil:

„Starám se o budovu na sídlišti, kam vaši kolegové už ani nepáchnou. Uklízím schodiště a halu, když se tam zrovna nenakýblujou squateři, a zbytek času nade vším zavírám oči. Snažím se nikoho nenaštvat, nenechat si rozbít hubu, a nájemníkům říkám, že dělám, co můžu.“

„Prostě se moc nepředřete.“

„Dělám, co můžu. Úplně sám a bez bouchačky, víme, jako máte vy.“

Hlídači došlo, že se mýlil, a že ta policajtka by byla přes svůj vojenský sestřih pravděpodobně milejší. Ta ho ostatně osvobodila, když svého parťáka decentně zatahala za rukáv.

„Dej mu pokoj, co ti dneska je?“

Přejel si rukou po vlhkém zátylku.

„Pardon, to mi z toho vedra kape na karbid.“

Kolem nich se ve stínu sousedních budov počínaly tvořit skupinky výrostků s kapucemi na hlavách. Pár nadávek na pořádkové síly, prostě normálka. A zanedlouho se tam přihnal i zbytek místních kluků a jejich starších bratrů a rozpumpovali to. Policajti budou určitě jediná jejich atrakce za ten den. Přitahovali je jako med láká vosy. A tu trochu masáže si prostě nemohli odepřít.

4/

Na příkaz kriminální policie byl vstup do kóje zakázán. Směl tam jen lékař, který konstatoval smrt, a tým specialistů z technického. Teď se museli ujmout své práce na novém případu oba policisté z kriminálky. Žena si dělala poznámky a druhý policista jí diktoval.

„Asi třicetiletý jedinec mužského pohlaví. Ruce svázané za zády. Nohy přivázané k židli. Kolem úst několikrát omotaná šedá lepicí páska typu chatterton, částečně překrývá i nosní dírky. Na pásce jsou viditelné stopy něčeho, co by mohla být zčernalá zaschlá krev, s proudem od brady ke krku.“

Polda si klekl.

„Hodně krve na podlaze, kolem nohou, jistě ze dvou otvorů v kolenou. Možné použití vrtačky. Žádné další známky poranění. Nevím, co udělal, ale byl to přísný trest.“

Když vstal, ta druhá policajtka si už nedělala poznámky. Naklonila se těsně k obličeji mrtvého, až se ho téměř dotkla.

„Ale, Johanno! Co to vyvádíš? Snad se s ním nechceš líbat?“

„Nebuď kretén. Očichávám ho.“

„Fakt? Že mě to nenapadlo!“

Zmateně ji chvíli pozoroval a čekal na její závěr.

„Je to čokoláda.“

„Pardon?“

„To na té lepicí pásce není krev, ale čokoláda.“

„Kecáš…“

„Mám doma dva kluky, co žerou jako dinosauří mimina a decentní stolování jim moc neříká. Takže mi dovol, abych tu byla za odborníka.“

Uniformovaný policista se na ně obrátil s mobilem v ruce:

„Kapitán Costa? Mám na drátě státní zástupkyni, chce s vámi mluvit.

Polda v civilu mu vzal aparát z ruky. Hlas na druhém konci se zdál podrážděný.

„Kapitán Costa?“

„Ne, ten tu dnes dopoledne není. Poručík Ronan Scaglia, jeho zástupce.“

„Fleur Saint-Croix, pověřená státní zástupkyně. Snažím se s vámi spojit už celou věčnost.“

„Lituji, dávali jsme dohromady fakta, abychom vás o tom mohli informovat.“

„Dobrá, tak už neztrácejte čas a povídejte.“

Poručík vyšel ven do denního světla, zaclonil si rukou oči před sluncem a začal s hlášením. Z kóje se stala Ali Babova jeskyně. Svázaný chlap. Díry v kolenou. Lepicí páska. Čokoláda.

S touhle úřednicí ještě nepřišel do styku. Od začátku ji tedy měl za otravnou mrchu. Vyvodil si z toho také, že je v departementu nová, a vzhledem k jejímu přidělení k třiadevadesátce je velmi pravděpodobně nová i ve funkci. Čerstvě vyšla ze školy, kde jim vryli do paměti zásadu: „Státní zastupitelství řídí činnost důstojníků a agentů kriminální policie.“ A tu zásadu se teď snaží horlivě uplatňovat.

„Nařizuji vám pitvu. Provedete mi výslechy sousedů v celé čtvrti. Úředně zapečetíte kóji, provazy, lepicí pásku, židli, motorku, která zůstala před ní, i šaty mrtvého. Vyslechnete oznamovatele a odpoledne chci mít na stole hlášení. Do té doby doufám, že budete mít totožnost té naší oběti. Řekl jste, že ty soukromé garáže jsou používány jako sklady pro kradené zboží?“

„Tak nějak. Aspoň podle hlídače.“

„Výborně, dohodneme si následující. Neprodleně informujete komisařství v Malceny o mých instrukcích: shromáždit povolení od nájemníků a otevřít všechny kóje. Chci detailní popis toho, co každá z nich obsahuje.“

Dojem potvrzen. Mladičká úřednice, přesvědčená, že nad třiadevadesátkou zavádí železnou rukou vládu práva. Zdvořile se pokusil oponovat jejím instrukcím.

„Madam, mohu-li si dovolit, nejsme tu ani hodinu a už se tu kolem motá asi čtyřicet čumilů. Hlavně výrostci v kapucích. Zatím se nepouštíme do jejich kójí a oni zůstávají v klidu, ale jakmile sem přijede náklaďák na zabavené věci, teplota začne rychle stoupat k bodu varu. Je to jako škrtnout sirkou na sídlišti, ve kterém mám podle vás právě vyšetřovat… nechci se vás dotknout.“

Fleur Saint-Croix byla skutečně mladičká a třiadevadesátý obvod byl její první štace. Přes svou nezkušenost měla jednu vzácnou vlastnost, která ji často zachránila před tím, aby si natloukla kokos: uměla uznat, když byl nějaký názor lepší než ten její. Což jí ale nezabránilo, aby si pro začátek uraženě neodkašlala.

„Ano… Dobrá… Ovšem... Tu instrukci zrušte, budu o tom přemýšlet.“

A neřekla ani nashledanou, ani děkuji, ani hovno, a zavěsila.

Poručík Scaglia popošel k policejnímu družstvu. Vrátil mobil jeho majiteli, jehož pozornost se cele soustředila na různorodé skupinky kluků, stahující se kolem nich.

„Začíná to bublat?“

„Pomaloučku, poručíku, pomaloučku. A co instrukce shora?“

„Mrtvola se odveze, kóje se zapečetí a vy můžete vypadnout. Vyšli jste z toho dobře, zástupkyně chtěla, abyste otevřeli všechny ostatní.“

„Překvapení za každými dveřmi, jako adventní kalendář.“

„Jo, tak se pokuste to mít na paměti: pár dní se teď asi budeme motat po vašem obvodu.“

„Tak vítejte v Malceny, poručíku. Tady si to zamilujete.“

*

Od sousedního věžáku, pojmenovaného po Rimbaudovi, sledoval s velkou pozorností vývoj událostí asi dvacetiletý mladík. Postával nicméně dál od místa zločinu, aby na sebe hloupě neupoutal pozornost. Se sluchátkem v jednom uchu a prázdným pohledem po ranní kávě s jointem skoro poslepu vyťukával vzkaz do telefonu.

Kóje profláknutá. Driss

Došel k němu mladý černoch v černých teniskách, teplácích a triku a sedl si na nedalekou automobilovou sedačku vykuchanou z nějakého vraku a postavenou přímo na chodníku. Když si sedal, ověřil si:

„Varoval si ho?“

„Já tomu nevěřím, že by ten blbec byl mrtvý, neviděl sem nikoho přicházet. Ale že mu to dali sežrat!“

„To je fuk. Stejně ho měli odkrouhnout. Takže, varoval si ho?“

„Před chvilkou, esemeskou. A co ty, udělal si ty fotky?“

„Modrejch ne, ty to nevyšetřujou, ale mám ty dva v civilu.“

„Byl si nenápadnej?“

„Neboj, Drissi, nikdo mě nezmerčil. Mě nikdy nikdo nezmerčí.“

„No jo, snaž se a vydělávej, je ti už dvanáct.“

Kluk na křesle si hrábl do kapsy a podal druhému svůj mobil.

„Tumáš, pošli mu ty fotky, to ho bude zajímat.“

„Minutku, jen co tohle dopíšu.“

Driss, kluk marockého původu, měl jemné rysy a úsměv jak z reklamy, díky čemuž sklízel úspěchy u žen. Jeho telefonní seznam se plnil dobytými trofejemi.

Hlas malého černouška zazněl sebevědoměji, vzdor jeho nízkému věku a i přesto, že jeho společník byl dvakrát větší, než on.

„Ale Drissi! Zapícháš si později, pošli je hned, říkám!“

„No dobrá, Bibzi, jen se nerozčiluj.“

5/

V Paříži na Gare de Lyon, pod skleněnou střechou nádražní haly, ti dva jako by nevnímali dav kolem sebe. Muž, jemuž táhlo na čtyřicítku a vlasy na skráních mu už začínaly prokvétat, něžně tiskl k rameni hlavu o něco mladší ženy, jejíž zelené oči se už už zalévaly slzami. Jejich prsty se proplétaly a zase se pouštěly, aby se zase rychle spojily, jako by jeden nebo druhý mohl odlétnout. Pod vstupním trojitým kamenným obloukem hrála jakási dívka na piáno Steinway, jež tam bylo k dispozici kolemjdoucím. Loučení i vítání se tak dostávalo hudebního doprovodu jako ve filmu.

Na prázdniny pronajala Léa baráček ztracený v přírodě. Tři týdny strávené v jižní Francii daleko od všech problémů. Přesto se jí nechtělo zvednout své zavazadlo a nastoupit do vlaku a hledala všemožné výmluvy, aby jí ujel. Victor se ji pokusil uklidnit.

„Přijedu za tebou za dva týdny. Můžeš si tak odpočinout a zajít za rodiči. Ale měla bys vědět, že mít mě u sebe čtyřiadvacet hodin denně není možná až tak dobrý nápad.“

„To vím moc dobře, ale nic s tím nenadělám, to je chemie. Náš vztah je na začátku a láska aktivuje stejné mozkové zóny jako droga. Ztráta chuti k jídlu, stres, nespavost. Já jsem prostě jako na dopaminu, a když tu nejsi, mám absťák.“

„To má být nějaké prohlášení?“

„To je všechno, co budeš mít na nádražním nástupišti, ty erotomane.“

To byl nápad, začít chodit se soudní lékařkou! Victor se rozesmál, když si představil tu případnou budoucnost s renomovanou patoložkou se slovníkem ze třetí cenové. Pasovala se do role černé ovce buržoazní rodiny a nemohla si vymyslet větší ostudu, než zaláskovat se do policajta. Když ji napadlo o tom promluvit, bylo oblíbenou odpovědí jejího otce, ředitele soukromé pařížské kliniky, pokrčení ramen.

Fakt, že k setkání poldy se soudní lékařkou došlo nad zakrváceným nerezovým stolem s mrtvolou otevřenou jako kniha a že se jejich poměr vyvíjel časem během dalších vražd, na magii jejich vztahu nic neubíral. Jen ho činil jedinečným.

Jejich důvěrnosti přerušilo vyzvánění, které Léa okamžitě poznala.

„To je tvůj služební mobil.“

Nevěnoval pozornost jménu, které se ukázalo na displeji, a přijal hovor.

„Kapitán Costa, slyším.“

„Tady Ronan, promiň, že tě ruším uprostřed cukrování.“

„Dělej.“

„Malceny. Chlápek, zatím neznámý, přivázaný k židli, s pusou omotanou páskou, oddělaný v jedné z kójí na sídlišti Básníků. Kolena zpracovaná vrtačkou. S Johannou váháme mezi vykrvácením a zkaženým žaludkem z čokolády, ale ona ti to vysvětlí líp.“

Costa se radši nesnažil té poslední větě porozumět.

„Pitva?“

„Jo, šéfe, máš hodinu na to, aby sis osušil slzy a přicválal do Ústavu soudního lékařství.“

„Koho jsme na tom případu vyfásli jako státního zástupce?“

„Fleur nevím jaká, nějaká nová, se jménem s přídomkem nebo se šlechtickou předložkou, jak už to bývá.“

„Nějaká nová? Ta bude snaživá, to nikdy nedělá dobrotu. Nepovídej jí o ostatních kójích na tom sídlišti, bude po tobě chtít, abys je otevřel. Jedno vyšetřování na jeden každý nalezený ukradený předmět, a zbouráš statistiku komisařství v Malceny. Budou tě nenávidět.“

Ronan, trochu zahanbený, dělal uraženého.

„No jo, já nejsem úplnej blbec.“

„Tím jsem si skoro jistý. Sam je s vámi?“

„Sam? Na místě činu? Ty bys mě rozesmál. Ne, zůstal na baráku.“

„Pošli mu fotku toho našeho zákazníka, ať oběhne oddělení a dá nám k němu nějaké jméno, to nic nestojí. Pak to tam všechno zapečetíš, tu kóji taky, a s Johannou začneš s vyšetřováním v sousedství. Jestli je tam už moc horko, tak to odložíme na zítřek.“

Ronan, jenž dostával tytéž instrukce už podruhé, se doopravdy urazil.

„Děkuju, to mě nenapadlo.“

Po návratu ke svázané mrtvole dal volný průchod svému podráždění.

„Udělej tohle, udělej tamto… Proč mám dojem, že je ze mě dneska zase praktikant?“

Z rozhovoru obou poldů zachytila Léa pár útržků a nepotřebovala víc, aby ji to zaujalo.

„Případ? Mrtvola?“

„Ano, ale ty teď nastoupíš do vlaku. Ústav soudního lékařství může běžet tři týdny bez doktorky Léy Marquantové.“

„Jak si přeješ. Seznámíš se s mým sympatickým kolegou a s jeho nádherným knírem. Práce ti nebude připadat tak moc sexy, tím si buď jistý.“

Vlepila mu polibek na krk a nadechla jeho vůni.

„Uvidíš, budu ti hodně scházet.“

Důkladně si ji prohlédl v jejích letních šatičkách a s rozpuštěnými hnědými vlasy spadajícími na nahá ramena. Nevylučoval, že mu nebude scházet. Bude, a dokonce hodně. A prázdninový program „daleko ode všeho ve ztraceném domě“ by se mu ostatně líbil, nebýt toho, že ten ztracený dům se nacházel ani ne třicet kilometrů od rodinného sídla Marqantů a celá operace smrděla skrytým představováním rodičům.

Victoru Costovi, který se cítil jako kočka na rozpálené střeše, to přišlo dost rychlé. Rodící se vztah. Její kartáč na vlasy v jeho koupelně. Touha být s Léou, ale zároveň potřeba samoty, stavějící se proti jakékoliv představě života v páru. Jednoduše jeho neschopnost žít ve dvou. Byl v zajetí samých protichůdných pocitů spřádajících kolem něj síť zmatku. On, jehož zaměstnání spočívalo ve styku s tím, co je v člověku nejhoršího, aniž ztratí chladnou hlavu, tady panikaří kvůli srdeční záležitosti. Těch čtrnáct dní celibátu mu rozhodně udělá moc dobře.

Nádraží zaplavil věcný hlas oznamující bezprostřední odjezd vlaku do Nice a ukončil jejich protahované loučení.

6/

28. června 2013, 13:00.

Ústav soudního lékařství, XII. pařížský obvod.

Vzdor zapnuté siréně a majáčku mu Paříž napařila čtvrthodinové zpoždění. Na místě zaparkoval na vyhrazeném parkovišti, sklopil stínidlo s nápisem Policie, vystoupil a vydal se ke staré viktoriánské budově, vystavěné na břehu Seiny, v níž sídlil Ústav soudního lékařství. Prošel starobylou dřevěnou bránou, přejel pohledem zahradu s několika keříky a nefungující fontánou a došel na recepci.

„Dobrý den. Kapitán Costa. Jdu na pitvu za doktorkou Léou Mar… pardon…“

Sekretářka za psacím stolem se na něj spiklenecky usmála.

„Zvyk je železná košile, co?“

Costa vytáhl ze saka zmačkaný papír a pokračoval s rozpačitým úsměvem:

„Jistě. Mám tu schůzku s doktorem… Sergem Atlanem.“

„To bude změna.“

„Jo, byl jsem varován.“

Pokud tam nepracují, je jediný důvod, jak se tam lidé dostanou – hledají někoho z jejich blízkých. Anebo jsou tím blízkým, naneštěstí, oni sami. Při průměrně třech stech padesáti pitvách ročně je tedy velká pravděpodobnost, že se tam potkáte s nějakou rodinou ve smutku. Z toho důvodu tam vládne nábožné ticho jako na hřbitově, a v tomto uctivém tichu se nechal Costa vést k pitevně. Sekretářka projela svým čipem přes magnetický zámek a popřála mu hodně odvahy.

Ve středu místnosti, celé bíle vykachlíčkované, trůnil pitevní stůl, na němž poutala veškerou pozornost soudního lékaře mrtvola muže. V ochranných brýlích z umělé hmoty, ještě bílém plášti a s mohutným knírem se skláněl nad tělem a zasouval kovovou tyčku do jednoho provrtaného kolena. Costův pohled upoutala nezvyklá přítomnost boxu na nářadí položeného přímo na hrudi mrtvoly.

„Doktor Atlan?“

Ten ani nezvedl oči.

„Kapitán Costa, předpokládám. Máte zpoždění. Doktorce Marqantové to možná nevadí, ale mě to štve. Když jsou mí klienti mrtví, jako by už nic nespěchalo.

Vzdor tomu chladnému začátku Costa zachoval klid. Doktor pokračoval ve stejném duchu.

„Začal jsem bez vás. Podejte mi čtyřmilimetrový vrták, mám rukavice od krve.“

Victor úslužně přistoupil ke stolu a chvíli se hrabal v boxu s nářadím, ale pak toho nechal.

„Lituju, já nerozliším jeden vrták od druhého. Můžu se zeptat, co to děláte?“

Lékař se zarazil v pohybu a poprvé se na kriminalistu podíval.

„Vidíte ty otvory s lehkými popáleninami po obvodu? Toho vašeho chlapa mučili vrtačkou. Snažím se zjistit použitý průměr. Každopádně to nejsou tři milimetry.“

Během řeči jemně vytáhl z kolene za zvuku vlhkého mlasknutí kovovou tyčku a pak zahrabal ve skříňce na nářadí, vytáhl z ní jinou o podržel ji Costovi před očima.

„Čtyřmilimetrový vrták. Je to na něm vyražené. Tvrdili mi, že jste dobrý vyšetřovatel, jsem spíše zklamaný.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Prolog: Popravy bez soudu

První část: Převrat