Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Michaela Pugnerová, Ph.D., a kolektiv

PSYCHOLOGIE

Pro studenty pedagogických oborů

Spoluautoři:

doc. PhDr. Irena Plevová, Ph.D.

PhDr. Jana Kvintová, Ph.D.

Mgr. Lucie Křeménková, Ph.D.

PhDr. Simona Dobešová-Cakirpaloglu, Ph.D.

PhDr. Soňa Lemrová, Ph.D.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 7210. publikaci

Recenzovali:

doc. PhDr. Josef Konečný, CSc.

doc. PhDr. Alena Petrová, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Jana Kubínová

Grafická úprava a sazba Milan Vokál

Formát ePub Milan Vokál

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 280

První 1., 2019

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Photo © Depositphotos / Lenets_Tatsiana

ISBN 978-80-271-2790-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-2789-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-0532-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Pugnerová, Michaela

Psychologie : pro studenty pedagogických oborů / Michaela Pugnerová a kolektiv.

-- Vydání 1 -- Praha : Grada, 2019 -- 280 stran

Anglické resumé

ISBN 978-80-271-0532-8

1599 * 159922 * 370153 * 3166 * 615851 * 331104:364636 * 1599444 * 61362:61689-00844 * 159907 * 370113-051 * (0488:082) * (0758)

- obecná psychologie

- vývojová psychologie

- pedagogická psychologie

- sociální psychologie

- psychoterapie

- mobbing

- syndrom vyhoření

- psychologický výzkum

- učitelé

- kolektivní monografie

- učebnice vysokých škol

1599 - Psychologie [17]

37016 - Učební osnovy. Vyučovací předměty. Učebnice [22]

PODĚKOVÁNÍ

Rády bychom na tomto místě poděkovaly svým kolegům za cenné rady, podněty a připomínky. Děkujeme především doc. PhDr. Josefu Konečnému, CSc., a doc. PhDr. Aleně Petrové, Ph.D.

1.Nahlédnutí do obecné psychologie

Lucie Křeménková

Obecná psychologie patří k základním psychologickým disciplínám a někdy bývá označována jako „královna“ psychologických věd. V centru jejího zájmu stojí psychické jevy, psychické procesy a jejich zákonitosti. Mezi ústřední témata, jimiž se obecná psychologie zabývá, patří, kromě vymezení základních psychologických pojmů a konceptů, především kognitivní, emoční a volní procesy. Cílem této kapitoly není postihnout veškerá témata obecné psychologie, ale spíše seznámit čtenáře se základním terminologickým aparátem a následně přiblížit zejména ty oblasti, které hrají v prostředí školy klíčovou úlohu. Předtím než se zaměříme na obecnou psychologii jako takovou, nastíníme stručný úvod do psychologie jako vědy.

Kolébkou psychologie[1], podobně jako jiných vědních oborů, byla po staletí filozofie. K osamostatnění psychologie jako svébytné vědy došlo až na sklonku 19. století. Za zakladatele je zpravidla považován Wilhelm Wundt, německý lékař a fyziolog, který v roce 1879 založil v Lipsku první psychologickou laboratoř, respektive přejmenoval svou laboratoř na Psychologický institut. Podnětem pro její založení bylo Wundtovo přesvědčení, že se mysl a chování, podobně jako planety, chemické látky či lidské orgány, mohou stát předmětem vědecké analýzy. Svůj výzkum zaměřil především na smysly, dále pak zkoumal i pozornost, emoce a paměť. Wundt se při své práci významně opíral o metodu introspekce (viz dále), která byla prováděna za přesně vymezených a kontrolovaných podmínek. Wundt se zaměřil na jevy, jež nazýval „elementy“ psychického života, což byly bezprostřední jednoduché vjemy a pocity vyvolané zvuky, světlem, barvami apod. Za metodické východisko pokládal psychofyzický paralelismus (navázal na Spinozu a Leibnitze), což znamená, že duševní děje jsou provázeny tělesnými procesy, ale nedochází mezi nimi ke vzájemnému ovlivňování. U Wundta se školilo mnoho významných osobností jako například Granville S. Hall, James M. Cattell nebo také Tomáš Garrigue Masaryk (Atkinson et al., 2003; Plháková, 2003; Plháková, 2006).

Vznik něčeho nového většinou provázejí nesnáze, problémy a sváry, stejně tak tomu bylo u psychologie. Porodní bolesti této nové vědy se nesly ve znamení nesmiřitelnosti a řevnivosti mezi jejími čelnými představiteli, jejich myšlenkami a přístupy, které reprezentovali. Pod vlivem nestejných názorů na podstatu toho, co a jakým způsobem by měla psychologie zkoumat, se tento mladý vědecký obor rozvíjel různými směry, jež se na jeho podstatu dívaly z různé perspektivy a upřednostňovaly odlišná hlediska. Některé z nich upadly postupem času v zapomnění, jiné položily základy významných směrů, které ovlivňují psychologii dodnes (Křeménková, 2013).

Slovo „psychologie“ má původ v řečtině a jedná se o složeninu dvou slov, psýché (duše nebo dech) a logos (nauka, věda, původně však slovo). Se značným zjednodušením tak můžeme říct, že psychologie je věda o duši[2]. Vědečtější vymezení psychologie nabízí pojetí, které se na ni dívá jako na vědní obor, jenž se zabývá prožíváním a chováním, jejich výtvory a jejich determinací (Nakonečný, 1998; Říčan, 2005).

Současná psychologie je stále do jisté míry rozdělena do odlišných myšlenkových proudů, avšak dřívější razantní nesmiřitelnost již ustoupila do pozadí. V rámci současné perspektivy se na psychologii můžeme dívat jako na vědu, která se zabývá duševními jevy a snaží se porozumět lidskému chování, mentálním procesům a tělesnému dění včetně jejich vzájemných vztahů a interakcí (Plháková, 2003).

1.1Psychologie a její cíle

Každý vědní obor si vytváří své vlastní, různě strukturované a různě koherentní cíle. Nejinak je tomu i v případě psychologie, v jejímž rámci byly stanoveny čtyři základní cíle:

1.Popsat

Prvním úkolem psychologie je sběr poznatků o tom, jací lidé jsou. Jedná se tedy o popis projevů chování a duševního dění. V popředí stojí snaha zjistit, jak jedinci myslí, cítí a jednají v různých situacích. K naplnění tohoto cíle slouží četné psychodiagnostické metody (rozhovor, pozorování, anamnéza, experiment, standardizované psychologické testy atd.) (Plháková, 2003).

2.Vysvětlit

Poté, co zjistíme, jací lidé jsou, jak se chovají atp., je důležité zjistit, proč jsou právě takoví. Následný krok tedy spočívá v pochopení významu získaných dat. Děje se tak prostřednictvím vytváření vnitřně stabilních a empiricky ověřených teorií. Avšak ne všechny teorie lze jednoznačně ověřit a potvrdit (např. psychodynamické koncepce) (Plháková, 2003).

Příklad

Příkladem vysvětlení, jak se lidé chovají v různých situacích, může být – v sociální psychologii velmi známý – efekt přihlížejícího (bystander effect, „apatický svědek“), který zkoumali a popsali v roce 1968 Bibb Latané a John Darley. Experimenty, jež k prokázání tohoto jevu realizovali, byly inspirovány mimo jiné i případem Kitty Genoveseové, která byla v roce 1964 brzy ráno napadena, když se vracela z noční směny. Jeden ze sousedů, vyrušen hlukem, zavolal z okna, což násilníka vyrušilo. Po chvíli se však na místo vrátil a dívku znásilnil a pobodal. Ta pak na následky bodných ran zemřela. Pozdější vyšetřování poukázalo na fakt, že svědkem tohoto hrůzného činu bylo až 38 lidí. Nikdo však nezasáhl. Efekt přihlížejícího lze tedy obecně popsat následujícím způsobem: pravděpodobnost, že někdo pomůže člověku v nouzi, klesá přímo úměrně se zvyšujícím se počtem lidí, kteří danou situaci pozorují. Pravděpodobným důvodem je anonymita větší skupiny lidí, kdy každý předpokládá, že pomůže ten druhý (Darley, Latané, 1968).

3.Předvídat

Předchozí cíle byly motivovány snahou poskytnout dostatečnou oporu pro následující cíl, kterým je predikce budoucího chování (Coon, 2004). Jako příklad lze uvést vývojovou koncepci Erika H. Eriksona, na jejímž základě lze celkem přesně předvídat, jaké důležité výzvy, ale i možné překážky na člověka v jednotlivých vývojových etapách čekají.

4.Ovlivňovat

Poslední a nejdůležitější cíl psychologie spočívá ve snaze zvyšovat lidskou spokojenost a zdraví. K praktickému naplnění tohoto cíle slouží především některé aplikované obory psychologie (např. klinická a poradenská psychologie). Je třeba upozornit na to, že ne vždy jsou psychologické poznatky uplatňovány v souladu s tímto cílem. Například v rámci psychologie reklamy jsou psychologické znalosti využívány ve prospěch prodejců a jejich produktů, méně již ve prospěch spotřebitelů (Plháková, 2003).

Příklad

Na základě teoretických poznatků o fungování sociálních skupin a znalostí o jednotlivých vývojových obdobích člověka můžeme navrhnout postupy vedoucí ke změně třídního klimatu, které zlepší fungování třídy jako celku a zároveň pozitivně ovlivní výsledky výchovně-vzdělávacího procesu.

1.2Dělení psychologických odvětví

Psychologie se v průběhu vývoje rozdělila do řady disciplín. Rozlišujeme tři hlavní skupiny: základní (teoretické), aplikované (praktické) a speciální.

Základní (teoretické) disciplíny

Tyto disciplíny bývají mnohdy označovány jako akademické obory, převážně jsou totiž vyučovány na vysokých školách a rozvíjejí se ve výzkumných psychologických ústavech (Plháková, 2003). Jejich hlavním cílem je základní výzkum; potřeby praxe jsou spíše v pozadí (Říčan, 2005). Patří mezi ně například:

■Obecná psychologie: bývá někdy označována jako „královna“ psychologických věd. Zabývá se popisem a výkladem psychických jevů, zkoumá základní psychické procesy a jejich obecné zákonitosti u duševně zdravých lidí. Poskytuje základní pojmový a teoretický aparát pro většinu psychologických témat a oborů.

■Vývojová psychologie: zaměřuje se na vývoj a změnu jedince v průběhu jeho života. Snaží se popsat vývojové procesy během celé ontogeneze (od okamžiku početí do smrti), především pak v období dětství a dospívání, kdy je vývoj nejdynamičtější.

■Psychologie osobnosti: zajímá se o rozdíly mezi jedinci a jejich psychickými, sociálními, biologickými i spirituálními vlastnostmi, rysy a stavy. Poznatky této disciplíny slouží jako teoretické východisko pro tvorbu metod psychologické diagnostiky.

■Sociální psychologie: zkoumá psychické jevy ve vazbě na působení druhých osob, ať již ve skupinách malých (rodina), středních (škola, sportovní klub), nebo velkých (společnost). Hraničí s příbuzným vědním oborem, jímž je sociologie. Nejčastějšími tématy jsou sociální interakce, postoje, role, chování či dynamika a struktura sociálních skupin[3] (Plháková, 2003; Říčan, 2005; Hartl, Hartlová, 2015).

Aplikované (praktické) disciplíny

Pro tyto psychologické disciplíny je stěžejní aplikace psychologických poznatků do praxe v souladu s hlavním cílem psychologie, jímž je zvyšování (či udržování) zdraví a psychické pohody jedince (jedinců). V některých případech dochází i v rámci těchto disciplín k tvorbě nových teorií (Plháková, 2003). Mezi aplikované disciplíny patří:

■Klinická psychologie: obor, jehož předmětem je duševní život člověka v bio-psycho-sociálně-spirituálním kontextu v kontinuu zdraví–nemoc (Baštecká, Goldman, 2001). Klinická psychologie se zaměřuje na diagnostiku, prevenci a terapii osob s psychickými potížemi a poruchami. Kliničtí psychologové se podílejí na tvorbě taxonomií (MKN-10[4], DSM-V[5]) a pracují zejména v ambulantních a lůžkových zdravotnických zařízeních a psychiatrických léčebnách, ale i v sociálních institucích či soukromé praxi. Nejčastějšími klienty jsou duševně nemocní, delikventní mládež, závislí jedinci a lidé s manželskými, partnerskými či rodinnými problémy (Plháková, 2003; Hartl, Hartlová, 2015).

■Poradenská psychologie: je praktikována především v poradnách pro rodinu, na úřadech práce, v pedagogicko-psychologických poradnách. Odborníci v tomto odvětví radí především v oblasti osobních, pracovních, školních či vztahových problémů. Poradenství nejde do takové hloubky a šíře jako klinická psychologie a vesměs využívá i jiných postupů a technik (Plháková, 2003; Hartl, Hartlová, 2015).

■Psychologie zdraví: je koncipována jako systematická aplikace psychologických poznatků do oblasti zdraví, nemoci a systému zdravotní péče. Podle Jara Křivohlavého (2009), jednoho z významných průkopníků tohoto odvětví v ČR, zkoumá psychologie zdraví dopady (kladné či záporné) určité lidské činnosti či chování. Konkrétněji se zabývá tím, jak se určité způsoby chování, myšlení a cítění vztahují k tělesnému a psychickému stavu jedince. Podporuje zásady zdravého životního stylu, snaží se formovat postoje a normy k regulaci nezdravého způsobu života. Zabývá se například stresem, bolestí, závislostmi, protektivními faktory, vztahem mezi lékařem a pacientem atd. (Plháková, 2003; Křivohlavý, 2009).

■Pedagogická psychologie: rozsáhlá vědní disciplína, která stojí na pomezí mezi psychologií a pedagogikou, se zaměřuje na psychologické aspekty výchovně-vzdělávacího procesu ve školních a jiných výchovných zařízeních (Mareš, 2013; Hartl, Hartlová, 2015).

■Psychologie práce: zabývá se především podmínkami práce – ať již vnitřními (schopnosti, dovednosti, motivace, spokojenost, stres apod.), či vnějšími (interpersonální vztahy, pracovní podmínky – hluk, osvětlení, vybavení pracoviště apod.) – a jejich vlivem na pracovní výkon. Uplatňuje se všude tam, kde lidé pracují, tedy v rozličných pracovních a profesních odvětvích (armáda, výrobní proces, úřady, organizace apod.) (Plháková, 2003; Říčan, 2005; Hartl, Hartlová, 2015).

Speciální disciplíny

Tyto disciplíny mají specifický předmět zkoumání, který vychází z obou výše uvedených skupin. Příkladem může být:

■Psychodiagnostika: disciplína, která se zabývá zjišťováním a měřením psychických vlastností a stavů, případně dalších charakteristik jedince. Je těsně spjata s psychologií osobnosti a s diferenciální psychologií (Svoboda, Humpolíček, Šnorek, 2013). K naplnění svého poslání využívá pestrou škálu klinických a testových metod.

■Metodologie: zajímá se o obecné principy vědeckého bádání a konkrétní metody psychologického výzkumu. Výsadní postavení zaujímá především experiment (Plháková, 2003).

■Experimentální psychologie: využívá metody experimentů a výzkumů jako takových ke zjišťování a ověřování psychologických poznatků. V psychologii se na tuto oblast nejvíce zaměřovali behaviorálně a kognitivně orientovaní badatelé (podrobněji viz dále) (Říčan, 2005; Hartl, Hartlová, 2015).

1.3Významné psychologické směry

V následující části budou uvedeny vybrané významné psychologické směry, které zásadním způsobem ovlivnily vývoj psychologie. Některé směry jsou z dnešního pohledu spíš jen historickou záležitostí, další jsou využívány převážně v praktické (terapeutické) rovině a u jiných dnes jejich význam a vliv spíše narůstá. Je třeba znovu zdůraznit, co bylo řečeno již výše, totiž že každý z těchto směrů má do značné míry vlastní terminologický aparát a na problematiku člověka, jeho duševního života, zdraví a směřování se dívá z odlišných perspektiv.

Behaviorismus

Tento vlivný směr americké psychologie dominoval hlavně v první polovině 20. století. Jeho zakladatel John B. Watson (1878–1958) nesouhlasil s myšlenkou, že předmětem psychologie je vědomá zkušenost. Byl přesvědčen, že aby psychologie splnila podmínky vědeckosti, musí se zabývat pouze těmi jevy, které jsou pozorovatelné. Na základě tohoto přesvědčení odmítl myšlenky introspekce a studium psychologie zaměřil pouze na objektivně pozorovatelná fakta – tedy především na studium chování (Atkinson et al., 2003; Plháková, 2013). Watson byl toho názoru, že téměř všechno chování je výsledkem podmiňování. Konkrétní prostředí pak formuje chování jedince posilováním určitých návyků.

Příklad

Pokud pochválíme žáka za aktivitu v hodině, zvyšujeme tak pravděpodobnost, že se příště bude chovat stejně nebo podobně (tedy bude aktivní).

Za nejmenší jednotku chování byla považována podmíněná reakce, na jejímž základě mohou vznikat složitější vzorce chování. Behavioristé uvažovali o psychologických jevech v pojmech „stimulu“ (S) a „reakce“ (R), proto byl behaviorismus někdy nazýván S-R psychologie (Atkinson et al., 2003).

Lidská mysl byla nazvána černou skříňkou (black box), k níž nelze objektivními vědeckými metodami proniknout. Představitelé behaviorismu se domnívali, že pro formování osobnosti má rozhodující význam vliv učení. Ortodoxní behavioristé věřili, že člověk se formuje pouze vnějšími stimuly (odměna, trest) (Atkinson et al., 2003; Plháková, 2013).

Poznámka

Do pedagogických věd pronikly Watsonovy myšlenky v podobě názoru o všemocnosti výchovy. Velmi známý je Watsonův výrok: „Dejte mi tucet zdravých, dobře stavěných dětí a můj vlastní speciální svět, ve kterém je vychovám, a já vám garantuji, že kterékoliv (náhodně vybrané) z těchto dětí vycvičím tak, aby se stalo jakýmkoliv odborníkem, jehož si zvolím – lékařem, právníkem, umělcem, obchodníkem, šéfkuchařem a, ano, žebrákem či zlodějem“ (Watson, 1924, s. 104).

Hlavní metodou behaviorismu byl experiment, přičemž řada z nich se odehrávala na zvířatech nebo malých dětech a na jejich základě byly získané údaje aplikovány na chování dospělých jedinců.

Příklad

Jeden z klasických behaviorálních experimentů provedl sám J. B. Watson. Jedná se o experiment s malým chlapcem Albertem. Emočně i fyzicky zcela zdravý chlapec byl k experimentu získán ze sirotčince ve věku 9 měsíců. V první fázi experimentu bylo zjišťováno, zda se Albert bojí určitých specifických stimulů. Konkrétně se jednalo o bílou krysu, králíka, opici, psa, masku s vlasy a bez vlasů, bílou vatu. O všechny objekty jevil Albert zájem a žádného z nich se nebál. V další fázi experimentu se zjišťovalo, jak bude Albert reagovat na hlasitý zvukový podnět – v tomto případě byla použita ocelová tyč o délce čtyř stop, která narazila do kladiva umístěného za Albertovými zády. Většina lidí reaguje na neočekávaný hlasitý zvuk úlekem. Podobně reagoval i malý chlapec, který se vyděsil a začal plakat. Posléze nastala fáze samotného podmiňování, jejímž cílem bylo otestovat, zda lze naučit emoci strachu. Albertovi byla opakovaně ukazována bílá krysa za přítomnosti výše popsaného zvuku. Nastalá reakce byla očekávaná – chlapec se bál, plakal a snažil se od objektu vzdálit. Na konci podmiňování vykazoval Albert projevy strachu z bílé krysy i bez přítomnosti děsivého zvuku. Výzkumníci následně zjistili, že u chlapce došlo ke generalizaci a emoce strachu se začala objevovat u všech podobných bílých objektů, kterých se chlapec dříve nebál (králík, pes atd.) (Watson, Rayner, 1920).

Do tzv. radikálního (naivního) behaviorismu je možné zařadit Burrhuse F. Skinnera, který věřil, že mentální podmínky nejsou pro vysvětlení chování potřebné. Proslul teorií operantního podmiňování (podrobněji viz kapitola zabývající se pedagogickou psychologií), což je druh učení, u něhož se mění pravděpodobnost výskytu chování na základě jeho důsledků. Byl přesvědčen, že chování je ovlivňováno pozitivním a negativním posílením a trestem. Skinner se rovněž domníval, že nevhodné a pošetilé odměny jedince často vedou k destruktivnímu chování, které vytváří četné problémy, jako jsou například přelidnění, znečištění či války (Coon, 2004).

Příklad

Nejen J. B. Watson, ale také B. F. Skinner se proslavil velmi zajímavými teoriemi o výchově dětí. V roce 1948 vydal známé utopistické dílo Walden Two, v němž je život celé společnosti řízen prostřednictvím pozitivního zpevňování. Skinner v knize dochází k přesvědčení, že skupinová péče je lepší než rodičovská, protože v dobách rozvoje vědy o chování jsou požadavky na dobrou péči o dítě již jasně stanoveny. Problém však spočívá v tom, že průměrní rodiče nejsou schopni se naučit ani těm nejjednodušším vědeckým principům, protože řízené chování je skutečná věda, do níž nelze matku, bez roků tréninku, zasvětit. Nehledě na to, že matky jsou mnohdy zaneprázdněny i dalšími povinnostmi a záležitostmi v domácnosti. Z těchto důvodů není domov místem vhodným pro výchovu dětí (Skinner, 1970, in Plháková, 2006).

V dnešní době je již radikální behaviorismus záležitostí historickou. Je známo, že lidskou existenci nelze vymezit pouze na základě vnějších impulzů, ale rovněž (hlavně) na základě vnitřních mentálních událostí. Studium chování je tak metodou vhodnou spíše při studiu zvířat. Například významný kritik behaviorismu Sergej L. Rubinštejn jej označil za „psychologii bez psychiky“. V pozdějších letech bylo tolik kritizované schéma S-R rozšířeno a nahrazeno schématem S-O-R (kde „O“ je organismus jako intervenující činitel) (Nakonečný, 1998). Řadu kritiků tak alespoň částečně „umlčely“ sociálně-kognitivní teorie učení Alberta Bandury, Juliana Rottera nebo Waltera Mischela, kteří odstranili striktní zaměření pouze na vnější vlivy při rozvoji jedince a předpokládali, že lidé mohou své prostředí aktivně utvářet a měnit (Plháková, 2013). Behaviorismu je psychologie vděčná především za důkladné rozpracování teorií učení. Kromě jednotlivých forem podmiňování si mohou lidé osvojovat řadu různých druhů chování také prostřednictvím pozorování chování druhých lidí (observační učení) (Plháková, 2003; Coon, 2004).

Poznámka

Autorem observačního učení je Albert Bandura, který jej prokázal i díky experimentu s panenkou Bobo (Bobo doll experiment). V rámci tohoto experimentu sledovaly předškolní děti dospělé experimentátory, kteří se chovali fyzicky a verbálně agresivně k nafukovací panence. To později vedlo ke skutečnosti, že děti stejným způsobem napodobovaly agresivní chování vůči panence, jak to viděly u dospělých. Tento experiment neprokázal pouze existenci observačního učení, ale rovněž negativní vliv, který na děti má sledování agresivního chování v televizi, na internetu apod. (Nolen, 2009).

V současnosti zaujímá v psychologii významné místo terapeutická odnož behaviorismu, kde došlo ke sloučení principů behaviorismu (klasické i operantní podmiňování) a kognitivní psychologie (logická argumentace a racionální uvažování). Mluvíme tedy o tzv. kognitivně-behaviorální terapii (KBT). Psychoterapeutickými metodami jsou například pozitivní nácvik, nácvik asertivity, averzivní terapie a systematická desenzibilizace a expozice (Kratochvíl, 2002; Plháková, 2003; 2006).

Psychodynamický přístup

Jedná se o označení řady psychologických škol, které vesměs navazují na psychoanalýzu. Stěžejní tezí tohoto přístupu je, že nedílnou součást lidské mysli tvoří kromě vědomí také nevědomí. Jak již bylo řečeno, základy tohoto přístupu lze vystopovat u psychoanalýzy, významného směru, který vznikl na přelomu 19. a 20. století ve Vídni a jehož duchovním otcem byl Sigmund Freud[6]. Freud věřil, že lidská mysl je jako ledová kra: pouze malá část je viditelná, tedy vědomá. Tu část, která leží mimo náš vědomý „zrak“, nazval nevědomím a předpokládal, že naše chování a jednání je silně ovlivňováno právě nevědomými myšlenkami, impulzy a touhami – především těmi, jež zahrnují sex a agresi. Freud předpokládal, že většina nevědomého obsahu je pro vědomou část ohrožující, a proto je potlačována (držena mimo oblast vědomí). Občas se ale stává, že se tyto nevědomé obsahy vynořují ve snech, emocích nebo v rámci tzv. freudovských přeřeknutí (Coon, 2004).

Příklad

Klasickým příkladem freudovského přeřeknutí může být student, který dorazí pozdě na hodinu a pak se omlouvá slovy: „Je mi líto, že jsem nemohl přijít později.“

Freud předpokládal, že lidský život je determinován a nic se neděje náhodně. V jeho pojetí je tato determinace dána nevědomými silami, člověk si proto jejich existenci ve většině případů neuvědomuje a své chování a prožívání si vysvětluje jako akty vlastní vůle (Plháková, 2003). Freud kromě dvou koncepcí (modelů) lidské psychiky vytvořil i teorii psychosexuálního vývoje, přičemž zdůrazňoval význam především raných vývojových fází. Psychoanalýza, jako asi jediný psychologický směr, vznikla primárně jako odraz potřeby psychoterapeutické praxe, ale postupně se rozvinula v teoretickou koncepci lidské psychiky. Zdrojem potíží a psychických (i somatických) onemocnění pak dle Freuda byly konflikty mezi pudy a jejich potlačováním (i somatických) zážitky (Plháková, 2003).

Současná dynamická psychologie nepovažuje za hlavní zdroj psychopatologie konflikty mezi pudovými impulzy a jejich restrikcí, nýbrž poruchy mezilidských vztahů v dětství a z nich vyplývající interpersonální konflikty v dospělosti. Psychoanalýza je jednou z nejkontroverznějších, ačkoli stále velmi vlivných psychologických škol (Plháková, 2003; 2006)[7]. Na druhou stranu však ideje psychoanalýzy překročily hranice psychologie a otevřely nové horizonty v oblasti umění, literatury a historie (Coon, 2004). Mezi významné představitele patří kromě Sigmunda Freuda také Alfred Adler, Carl Gustav Jung, Karen Horneyová nebo Erich Fromm.

Gestalt (tvarová) psychologie

Na počátku 20. století se v Německu začala prosazovat gestalt psychologie, přičemž největšího rozmachu dosáhla ve dvacátých a třicátých letech. Za zakladatele je považován Max Wertheimer a jeho kolegové Kurt Koffka a Wolfgang Köhler. Německé slovo gestalt znamená „tvar, vzorec nebo struktura“. Kromě tvarové psychologie se vžilo i označení holistická psychologie, a to proto, že gestaltističtí psychologové nepovažovali psychické jevy jen za sumu částí, nýbrž zdůrazňovali, že je nutné pohlížet na ně jako na celek se vzájemně propojenými vztahy. Zjednodušeně řečeno „celek je víc než suma jeho částí“[8].

Jedna z významných teorií, se kterou gestaltisté přišli, bylo, že lidé organizují (člení) percepční pole na figuru a pozadí. Figura neboli předmět vnímání většinou stojí mimo, nad okolním prostředím, bývá jasně ohraničená a výrazná. Organizace percepčního pole platí pro všechny smysly (Atkinson et al., 2003; Wade, Tavris, 2003).

Příklad

Představme si klasickou frontální výuku, kdy učitel vede výklad nějakého tématu. Žáci sedící v lavicích mají ve svém percepčním poli učitele, tabuli, část svých spolužáků a zbytek prostředí třídy. Minimálně pokud věnují učiteli pozornost, je učitel v jejich poli figurou, tím hlavním, a ostatní vizuální podněty nevnímají tak jasně.

Výjimkou z tohoto pravidla je tzv. reverzibilní figura, kdy dochází k neustálému prostřídávání figury a pozadí, respektive pozadí se stává figurou a naopak (viz obr. 1a, 1b) (Plháková, 2003). Na obrázku 1a je tzv. Rubinova figura, kde byste měli v pravidelných intervalech vidět profily dvou lidských obličejů a vázu (kalich), na obrázku 1b se střídá obrázek mladé ženy s hlavou otočenou směrem od nás s obrázkem staré ženy s šátkem.

Obr. 1a, 1b Reverzibilní figura (zdroj: Vnímání. Wikisofia [online]. [cit. 2017-06-26]. Dostupné z WWW: https://wikisofia.cz/wiki/Vn%C3%ADm%C3%A1n%C3%AD)

Humanistická psychologie

Tento psychologický směr se zaměřuje na pochopení subjektivní lidské zkušenosti. Jedním z významných zdrojů humanistické psychologie je fenomenologie. V centru pozornosti humanisticky orientovaných psychologů stojí témata lidského potenciálu a ideálů. O humanistické psychologii se někdy mluví jako o tzv. třetí síle v psychologii. Je to z toho důvodu, že se snaží vymezit vůči silnému determinismu, který nastolily dva význačné psychologické proudy – behaviorismus (determinace na základě chování, resp. učení) a psychoanalýza (determinace na základě nevědomých procesů a raných zážitků). Oproti determinismu staví svobodnou vůli, schopnost činit svobodná, dobrovolná rozhodnutí. Humanisté podnítili zájem o potřeby lásky, sounáležitosti, sebevyjádření, kreativity a spirituality. Takové potřeby, jak věří takto orientovaní badatelé, jsou stejně důležité jako ty biologické (potřeba jídla, vody, spánku apod.) (Coon, 2004).

Poznámka

Nedostatek lásky může být pro novorozence stejně nebo podobně fatální jako nedostatek potravy. Citová deprivace může vést v krajním případě až ke smrti dítěte nebo velmi negativně poznamenat kvalitu jeho budoucího života (Coon, 2004).

Tento směr v určitém slova smyslu předznamenává návrat k tzv. psychologické psychologii, tedy vědě o prožívání, včetně návratu k introspektivní metodě, která byla odmítnuta Watsonem (viz behaviorismus). Vůdčí osobností se stal americký psycholog Abraham H. Maslow, jenž ve svém nejslavnějším díle Motivace a osobnost představil pětistupňovou koncepci potřeb[9], z nichž tou nejvyšší je potřeba seberealizace. Ta se později také stala jedním z klíčových témat humanistické psychologie, jakožto lidská touha po sebenaplnění (Plháková, 2003; 2006).

Dalším významným představitelem humanistické psychologie byl Carl R. Rogers, jenž se soustředil především na psychoterapii, kterou zaměřil na klienta, člověka (client-centered therapy, později přejmenováno na person-centered therapy). Při terapii, jež je důvěrným otevřeným rozhovorem, se terapeut vciťuje do klienta, respektuje ho, podporuje a zároveň odhaluje své vlastní autentické pocity. Nesnaží se o interpretaci a korekci chování klienta. Terapeut má za úkol vytvořit atmosféru, která umožní osobnostní růst klienta. K tomu jsou nutné tři předpoklady: autentičnost, opravdovost a kongruence. Rogers kladl důraz na individualitu a svobodu; jeho optimistickému pohledu na člověka odpovídá předpoklad, že člověk je přirozeně dobrý a jen vlivem nepříznivých vnějších podmínek a životních zkušeností u něj může dojít k rozvoji nepřátelského, destruktivního či neurotického chování (Kratochvíl, 2002). Významnými představiteli tohoto směru jsou kromě A. H. Maslowa a C. R. Rogerse i Rollo May nebo Anthony Sutich.

Kognitivní psychologie

Počátky kognitivní psychologie se datují do padesátých a šedesátých let 20. století v USA. Za její zakladatele jsou považováni především Jeane Piaget (teorie kognitivního vývoje), George Miller (výzkumy paměti), Noam Chomsky (rozvoj lingvistiky)[10], Herbert Simon a Allen Newell (postupy při řešení problémů pomocí počítačové simulace), kteří zdůrazňovali nutnost zkoumání vnitřních mentálních operací, jinými slovy zkoumání ...

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. Nahlédnutí do obecné psychologie

1.1 Psychologie a její cíle

1.2 Dělení psychologických odvětví

1.3 Významné psychologické směry

1.5 Kognitivní procesy

2. Nahlédnutí do vývojové psychologie

2.1 Charakteristika období mladšího školního věku

2.2 Charakteristika období staršího školního věku

3. Nahlédnutí do pedagogické psychologie

3.1 Učení a vybrané pedagogické pojmy

3.2 Emoce žáka v podmínkách pedagogického procesu

3.3 Motivace žáka v pedagogickém procesu

3.4 Osobnost a vybrané osobnostní dispozice v pedagogickém procesu

3.5 Sebesystém (sebepojetí) žáka

3.6 Atribuce v pedagogickém procesu

4. Nahlédnutí do sociální psychologie

4.1 Sociální skupina

4.2 Konformita, příbuzné pojmy a výzkumy

4.3 Socializace

4.4 Sociální percepce

5. Nahlédnutí do psychoterapie

5.1 Psychoterapie v dětském věku

6. Nahlédnutí do psychologie práce

6.1 Mobbing

6.2 Syndrom vyhoření (burnout)

7. Výzkumné šetření syndromu vyhoření ve vztahu k životní spokojenosti učitelů

7.1 Teoretický rámec výzkumu

7.3 Metodologie

7.5 Výsledky šetření