Preložila:

MARTA GERGELYOVÁ

E L James: Mister

Prvé vydanie

Copyright © Erika James Limited 2019

All rights reserved

Vydalo nakladateľstvo Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roku 2019 ako svoju 2309. publikáciu

Preložené z anglického originálu The Mister, ktorý vyšiel v nakladateľstve

Arrow Books v Spojenom kráľovstve v roku 2019

Slovenský preklad © 2019 Marta Gergelyová

Zodpovedná redaktorka Hana Brunovská

Korektorka Hana Brunovská

Cover design and photograph by Erika Mitchell. Cover image reproduced

with kind permission of the Royal Borough of Kensington and Chelsea.

Back cover photograph © Kwangmoozaa / Shutterstock

Obálka © 2019 Emil Křižka

Sadzba a grafická úprava Ricardo

Všetky práva vyhradené.

Táto kniha ani žiadna jej časť sa nesmie rozmnožovať, kopírovať,

ani akýmkoľvek iným spôsobom rozširovať bez výslovného súhlasu nakladateľa.

Názov a logo BARONET® sú ochranné známky zapísané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod číslami zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1226-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1227-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

E L James

MISTER

Tii Elbe

Ďakujem ti za múdrosť, silu, dobrú náladu a rozvážnosť,

no najviac za lásku.

Prológ

Nie. Nie. Nie. Nie čierne. Nie to čierne, čo ma dusí. Nie igelitové vrecko. Zachváti ju panika, vytlačí jej z pľúc vzduch. Nemôžem dýchať. Nemôžem dýchať. V hrdle pocíti kovovú príchuť strachu. Musím to urobiť. Je to jediný spôsob. Nehýbať sa. Zachovať pokoj. Dýchať pomaly. Krátke vdychy a výdychy. Presne ako povedal. Čoskoro sa to skončí. Skončí sa to a potom budem slobodná. Slobodná. Slobodná…

Choď. Teraz. Bež. Bež. Bež. Utekaj. Beží zo všetkých síl, rýchlo, neobzrie sa. Strach ju poháňa vpred, na úteku sa tu a tam vyhne zákazníkovi, ktorý si prišiel nakúpiť neskoro večer. Šťastie jej praje: automatické dvere sú otvorené. Prebehne popod krikľavú vianočnú výzdobu východom na parkovisko. Beží bez prestávky. Beží pomedzi zaparkované autá až do lesa. Ide jej o život, beží po úzkom nespevnenom chodníku, pomedzi kríčky černíc, vetvičky ju šľahajú do tváre. Beží, až jej ide pľúca roztrhnúť. Bež. Bež. Bež. Nezastavuj sa.

Zima. Zima. Príšerná zima. Od únavy nedokáže rozmýšľať. Od únavy a od zimy. Vietor zavýja pomedzi stromy, prefukuje ju, cíti ho až v kostiach. Schúli sa pod krík, pozhŕňa popadané lístie, aby si skrehnutými rukami urobila peleštek. Spánok. Potrebuje spánok. Líha si na chladnú tvrdú zem, príliš unavená, aby sa bála, príliš unavená, aby plakala. Čo ostatné? Dostali sa z toho? Priviera oči. Ušli? Kiežby boli na slobode! Kiežby im bolo teplo… Ako sa to mohlo takto skončiť?

Prebúdza sa. Leží medzi smetnými košmi, zabalená do novinového papiera a kartónov. Chveje sa. Je jej zima. Musí však pokračovať v ceste. Má istú adresu. Vďaka za ňu Bohu svojej starkej. Trasúcimi sa prstami rozbalí papierik. Sem sa musí dostať. Teraz. Teraz. Hneď teraz.

Kladie nohu pred nohu. Kráčať. Viac sa robiť nedá. Kráčať. Kráčať. Ísť. Spať v podbrání. Zobudiť sa a kráčať ďalej. V McDonalde sa napije vody z umývadla. Jedlo vonia tak lákavo.

Je jej zima. Od hladu jej zovrie žalúdok. Neustále kráča, díva sa na mapu. Na ukradnutú mapu. Ukradla ju v obchode. V obchode s blikotavými svetielkami a vianočnou hudbou. Z posledných síl drží v ruke ten kúsok papiera. Je ošúchaný, roztrhaný, toľko dní ho skrývala v čižme. Je unavená. Tak veľmi unavená. A špinavá. Je tak hrozne špinavá, uzimená a vystrašená. Toto miesto je jej jedinou nádejou. Dvíha chvejúcu sa ruku, stláča zvonček na dverách.

Magda ju už čaká. Jej matka Magde napísala, povedala jej to. Magda ju víta s otvorenou náručou. Potom však rýchlo odstúpi. Ježiši, dieťa! Čo sa ti stalo? Čakala som ťa minulý týždeň!

Prvá kapitola

Šialený sex – o tom by sa dalo veľa rozprávať. Žiadne záväzky, žiadne očakávania, žiadne sklamania; len si musím pamätať ich mená. Kto to bol naposledy? Jojo? Jeanne? Jody? Ale veď to je jedno. Bola to len anonymná ženská na trtkačku. Ustavične stonala, či už v posteli, alebo mimo nej. Ležím a civiem na vlniaci sa odraz Temže na strope, nemôžem zaspať. Som príliš rozrušený.

Dnes je so mnou Caroline. Tá však nepatrí do tej anonymnej kategórie ženských, čo trtkám. Nikdy tam nebude patriť. Čo som si, dopekla, myslel? Privriem oči, pokúšam sa umlčať priškrtený, slabý hlas, ktorému sa nepozdáva, že idem do postele so svojou najlepšou priateľkou… Zasa… Drieme vedľa mňa, strieborné svetlo januárového mesiaca jej dopadá na hladučké telo. Dlhé nohy má poprepletané s mojimi, hlava jej spočíva na mojej hrudi.

Takto by to nemalo byť, vôbec by to tak nemalo byť. Pošúcham si tvár, pokúšam sa zahnať odpor, čo pociťujem sám k sebe. Ona sa pomrví, posunie, preberie z driemot. Vymanikúrovaným nechtíkom mi prejde po hrudi, pohladí brušné svalstvo, napokon ním zakrúži okolo pupka. Vytuším, že sa ospalo usmeje vo chvíli, keď mi jej prsty vkĺznu k pubickému ochlpeniu. Chytím jej ruku a zdvihnem si ju k perám. „Nepovystrájali sme toho na jednu noc až-až, Caro?“ Aby som jej vykompenzoval toto odmietnutie, pobozkám jej každý jeden prst. Z toho dobiedzavého, nevítaného pocitu viny, čo mi zviera žalúdok, som unavený a skľúčený. Veď je to Caroline, preboha, moja najlepšia priateľka a manželka môjho brata. Vlastne exmanželka.

Ale to nie. Nie exmanželka. Je to jeho vdova.

Je to smutné, žalostné slovo, vyjadrujúce smutné, žalostné okolnosti.

„Ó, Maxim, prosím. Urob niečo, aby som zabudla,“ šepne Caroline, potom mi dá na hruď teplý, vlhký bozk. Z tváre si strasie svetlé vlasy, pozrie na mňa spopod dlhých mihalníc, oči jej žiaria túžbou i zármutkom.

Vezmem jej tvár do dlaní a pokrútim hlavou. „Nemali by sme.“

„To nevrav.“ Priloží mi prst na pery, umlčí ma. „Prosím. Potrebujem to.“

Zastonám. Dostanem sa do pekla.

„Prosím,“ žobre.

Doriti, to sa nedá vydržať.

A pretože žialim aj ja – aj mne totiž môj brat chýba – a Caroline je mojím spojivom s ním, moje pery nájdu tie jej. Napokon ju položím na chrbát.

Keď sa zobudím, izba je zaliata jasným zimným slnkom. Prižmúrim oči. Ako sa obrátim, uľaví sa mi, pretože Caroline tu už nie je. Ostal po nej len závan ľútosti a odkaz na vankúši.

Večera s mojím otcom a macochou dnes?

Prosím, príď.

Aj oni smútia.

Ľúbim Ťa (posielam bozk)

Kurva.

Toto teda nechcem. Privriem oči, som vďačný, že môžem byť sám vo vlastnej posteli a napriek našim nočným aktivitám som rád, že sme sa rozhodli vrátiť do Londýna dva dni po pohrebe.

Ako sa to len, dopekla, mohlo tak vymknúť spod kontroly?

Iba pohárik pred spánkom, povedala vtedy, a ja som sa zadíval do jej veľkých modrých očí, utápajúc sa v ľútosti, vediac, čo chce. Pozrela sa na mňa presne ako v ten večer, čo sme sa dozvedeli o Kitovej nehode a predčasnej smrti. A ja som vtedy tomu pohľadu nedokázal odolať. Už sme sa do takej situácie dostali veľakrát, no toho večera som sa poddal osudu a s neomylnou nástojčivosťou potrtkal ženu svojho brata.

A teraz sme to urobili znova, len dva dni po Kitovom pohrebe.

Zamračene hľadím na strop. Som nepochybne len patetická fraška ľudskej bytosti. Lenže Caroline ňou je tiež. Ona však má aspoň výhovorku: smúti, bojí sa budúcnosti. No a ja som jej najlepší priateľ. Na koho iného by sa mohla v núdzi obrátiť? Len som pokúšal osud, keď som utešoval smútiacu vdovu.

Zvraštím obočie, pokrčím jej odkaz a hodím ho na drevenú podlahu. Zaletí pod pohovku, tam zastane, narazí do mojich šiat, čo som tam predtým napchal. Nado mnou lietajú priehľadné tiene, akoby sa mi svetlo a tma vysmievali. Privriem oči, aby som ich zapudil.

Kit bol dobrý človek.

Kit. Drahý Kit. Obľúbenec všetkých, dokonca k nim patrila aj Caroline; koniec koncov, ona si ho vybrala. V mysli sa mi proti mojej vôli vynorí obraz Kitovho osamelého, dolámaného tela pod plachtou v nemocničnej márnici. Zhlboka sa nadýchnem, snažím sa tú spomienku zahnať, v hrdle cítim hrču. Zaslúžil si niečo lepšie než milú Caro a mňa, svojho nepodareného brata. Takú zradu si nezaslúžil.

Kurva.

Koho to tu balamutím?

Caroline a ja si jeden druhého zaslúžime. Ona uspokojila mňa, ja zas ju. Obaja to robíme dobrovoľne, fakticky sme slobodní, dospelí. Má to rada. A ja tiež. Je to niečo, čo mi ide najlepšie – trtkať chtivú atraktívnu ženu do skorých ranných hodín. Tak trávim voľný čas najradšej, mám aspoň čo robiť, keď môžem niekoho urobiť. Trtkačka ma udržuje v dobrej fyzickej kondícii. Keď sa zmietam v mukách vášne, učím sa všetko, čo sa o žene naučiť dá – ako ju dostať do varu, či kričí a či narieka, keď sa urobí.

Caroline narieka.

Caroline práve stratila manžela.

Doriti.

Ja som zas stratil staršieho brata, za posledné roky jediné svetlo nádeje, čo som mal.

Doriti.

Keď privriem oči, znova sa predo mnou vynorí Kitova bledá tvár bez života. Jeho strata vo mne zanechala prázdnotu.

Je to nenahraditeľná strata.

Prečo len, dopekla, sadol v ten pochmúrny, mrazivý večer na tú motorku? Nedá sa to pochopiť. Kit je – teda bol – ten rozumný, ten, čo nerobí chyby. Bol to stelesnený pán Zodpovedný. Z nás dvoch to bol práve on, čo robil našej rodine dobré meno, žil v medziach jej povesti, správal sa zodpovedne. Mal stálu prácu v City, zároveň spravoval veľkú rodinnú firmu. Nerozhodoval sa unáhlene, nejazdil ako blázon. Z nás dvoch bol rozumný práve on. Keď bolo treba, konal, nevyčkával. Nebol to márnotratník ako ja. Ja som vlastne druhou stranou Kitovej mince. Mojou špecialitou je postavenie čiernej ovce rodiny. Nik odo mňa nič neočakáva, tak to mám zariadené, a to vždy.

Sadnem si, v ostrom rannom svetle sa cítim pod psa. Načase vyraziť do telocvične v suteréne. Beh, trtkačka a šermovanie sú činnosti, čo ma udržiavajú vo forme.

V ušiach mi znie tanečná hudba, po chrbte mi steká pot, do pľúc vťahujem vzduch. Búšenie mojich chodidiel na bežiacom páse mi čistí myseľ, úporne sa snažím vybičovať telo, ako sa dá. Keď bežím, som sústredený a vďačný, že konečne niečo cítim, hoci je to len bolesť z toho, že mi ide roztrhnúť pľúca a končatiny. Dnes však nechcem cítiť nič, lebo som mal hrozný týždeň. Aspoň pokiaľ ide o trtkačku. Bažím len po fyzickej bolesti z cvičenia a po výdrži. Nie po bolesti prameniacej zo straty.

Bež. Dýchaj. Bež. Dýchaj.

Nerozmýšľaj o Kitovi. Nerozmýšľaj o Caroline.

Bež. Bež. Bež.

Ako uberám na rýchlosti, bežiaci pás spomaľuje. Dostávam sa do posledného úseku osemkilometrového šprintu, už sa nebránim ťaživým myšlienkam. Prvý raz za dlhý čas mám toho pred sebou veľa.

Pred Kitovým skonom som trávil dni rekonvalescenciou po predošlej noci a plánovaním zábavy na nasledujúci večer. To bolo asi tak všetko. Tak som žil. Nerád rozpitvávam ničotu vlastnej existencie. Lenže v hĺbke duše viem, že som celkom nanič. Keďže môžem od svojich dvadsiatych prvých narodenín čerpať zo slušného zvereneckého fondu, nikdy v živote som na rozdiel od svojho staršieho brata poriadne nepracoval. Kit tvrdo makal. Lenže, opakujem, nemal na výber.

Dnešok však bude iný. Som vykonávateľom Kitovho závetu, čo je vskutku absurdné. Tým, že si vybral práve mňa, mi to ukázal, v tom som si istý. No keďže leží v rodinnej hrobke, treba prečítať jeho poslednú vôľu a… Nuž – vykonať ju.

A Kit zomrel bez dedičov.

Keď sa bežiaci pás zastaví, strasie ma. Nechce sa mi rozmýšľať o možných následkoch. Nie som na to pripravený.

Schmatnem iPhone, okolo krku si prehodím uterák a poklusom vybehnem po schodoch späť do svojho bytu na šiestom poschodí.

Vyzlečiem si šaty, hodím ich do spálne a zamierim do kúpeľne, spojenej so spálňou. Ako si umývam vlasy, pod sprchou zvažujem, čo ďalej s Caroline. Poznáme sa od začiatku školy. Už vtedy sme si všimli, že máme podobného ducha, a to nás dalo dohromady – dvoch trinásťročných žiakov v internátnej škole, ktorí mali rozvedených rodičov. Ja som tam bol nový, no a Caroline si ma vzala pod krídlo. Stali sme sa nerozluční. Caroline je a vždy bude mojou prvou láskou. Je prvá, s ktorou som trtkal… Dopadlo to priam katastrofálne. A o niekoľko rokov si Caroline vybrala môjho brata. Nie mňa. No napriek všetkému sa nám podarilo ostať dobrými priateľmi a nič spolu nemať – teda až do Kitovej smrti.

Doriti. Musí to prestať. Taký problém nechcem a ani nepotrebujem. Pri holení na mňa hnevlivo, vážne hľadia zelené oči. Neposer to s Caroline. Nemáš veľa priateľov a ona k nim patrí. Je tvojou najlepšou priateľkou. Pozhováraj sa s ňou. Vplývaj na ňu. Vie, že vy dvaja ste celkom iní. Kývnem svojmu odrazu, už som rozhodnejší, pokiaľ ide o ňu. Z tváre si zotriem penu. Uterák hodím na zem a zamierim do šatne. Tam si zvrchu kôpky na poličke vezmem čierne džínsy. Odľahne mi, keď zbadám, ako tam visí čerstvo vyžehlená biela košeľa a vyčistené čierne sako z čistiarne. Dnes obedujem s právnikmi našej rodiny. Vkĺznem do čižiem a schmatnem kabát; vonku je chladno.

Doriti, pondelok.

Spomeniem si, že moja postaršia upratovačka Krystyna má prísť pred obedom. Vytiahnem si peňaženku, položím hotovosť na konzolový stolík, nastavím alarm a napokon svižne vyjdem prednými dverami. Zamknem za sebou, výťah nechám tak, dolu sa vyberiem po schodoch.

Keď som už vonku na Chelsea Embankment, vzduch je čistý, ostrý, kazí ho len para môjho zamŕzajúceho dychu. Ponad chmúrnu, sivú Temžu za cestou sa zahľadím na Mierovú pagodu na druhom brehu. Práve to chcem – trocha pokoja. Lenže to je ešte asi ďaleko. Dúfam, že pri obede sa na niektoré moje otázky dozviem odpovede. Zdvihnem ruku, privolám taxi a šoféra požiadam, aby ma zaviezol do Mayfair.

Pavel, Marmont a Hoffman je právnická firma zastupujúca našu rodinu od roku 1775. Sídli na Brook Street, pýšiacej sa nádhernou georgiánskou architektúrou. „Najvyšší čas správať sa ako dospelý,“ zamumlem sám pre seba, keď otváram drevené, bohato zdobené dvere.

„Dobré odpoludnie, pane.“ Mladá recepčná sa zoširoka usmieva, na olivovú pleť jej vystúpi červeň. Je pekná, jej krása však nekričí. Za normálnych okolností by som do piatich minút nášho rozhovoru dostal jej telefónne číslo. Lenže nie som tu preto.

„Mám schôdzku s pánom Rajahom.“

„Vaše meno?“

„Maxim Trevelyan.“

Očami preletí po obrazovke počítača, pokrúti hlavou a zvraští obočie. „Posaďte sa, prosím.“ Mávne smerom k dvom hnedým koženým sedačkám v chesterfieldskom štýle, umiestneným vo foyeri obloženom drevom. Klesnem do tej bližšej ku mne. Potom zdvihnem Financial Times z dnešného rána. Recepčná dosť naliehavo telefonuje, ja zatiaľ prebieham po prednej stránke novín. V podstate však nič nevnímam. Keď pozriem hore, kráča ku mne sám Rajah, aby ma pozdravil, s natiahnutou rukou svižne prechádza cez dvojité dvere.

Vstanem.

„Lord Trevethick, prijmite, prosím, moju úprimnú sústrasť,“ povie Rajah, keď si potrasieme ruky.

„Hovorte mi, prosím, Trevethick,“ odvetím. „Ešte som si nezvykol na titul svojho brata.“

Vlastne na… môj titul.

„Samozrejme.“ Pán Rajah so zdvorilým rešpektom prikývne. Irituje ma to. „Nech sa páči, nasledujte ma. Obed podávame vo firemnej jedálni, a musím povedať, že ponúkame jedny z najvyberanejších vín v Londýne.“

Nemôžem odtrhnúť oči od tancujúcich plameňov ohňa v kozube v mojom klube v Mayfair.

Gróf Trevethick.

To som teraz ja.

Nepredstaviteľné. Devastujúce.

Ako som len bratovi ten titul i postavenie v rodine závidel, keď som bol mladší! Kit bol od narodenia najobľúbenejším dieťaťom, najmä u mojej matky. Napokon, bol dedičom, nie náhradníkom. Kit bol od narodenia známy ako vikomt Porthtowan; keď mal dvadsať, stal sa po náhlej smrti nášho otca dvanástym vikomtom z Trevethicku. Ja mám dvadsaťosem a som šťastným číslom trinásť. A hoci som po tom titule a po všetkom, čo s ním súvisí, túžil, teraz, keď je môj, sa cítim, akoby som sa vtieral na územie svojho brata.

Včera v noci si trtkal jeho grófku. To je viac než vtieranie.

Glgnem si whisky Glenrothes a zdvihnem pohár. „Pripíjam na ducha,“ šepnem a pousmejem sa nad toľkou iróniou. Glenrothes zvyčajne popíjali môj otec a brat – oddnes budem ročník 1992 popíjať ja.

Neviem si presne spomenúť na okamih, kedy som sa zmieril s Kitovým dedičstvom a s ním samotným, no stalo sa tak, keď som sa dostal do neskorších tínedžerských rokov. On mal titul, on dostal to dievča, ja som to musel prijať. A teraz je všetko moje. Všetko.

Ešte aj tvoja žena. Nuž, aspoň minulej noci.

Irónia však je, že Kit vo svojom závete neodkázal Caroline nič.

Celkom nič.

Presne toho sa obávala.

Ako to mohol zanedbať? Spísal nový závet pred štyrmi mesiacmi, no ju doň nezahrnul. Boli svoji iba dva roky…

Čo si ale myslel?

Samozrejme, Caroline to môže napadnúť. Kto by sa jej čudoval?

Pošúcham si tvár.

Čo len spravím?

Vtom mi zazvoní telefón.

KDE SI?

Esemeska od Caroline.

Vypnem si telefón a objednám ďalší pohárik. Dnes večer ju nechcem vidieť. Chcem sa stratiť v niekom inom. V niekom novom. V niekom, ku komu nemám žiadny vzťah. A možno aj pofrčím na kokse. Vytiahnem telefón a otvorím si aplikáciu Tinder.

„Maxim, to je úchvatný byt,“ povie. Uprene hľadí na temnú vodu Temže, na ktorej sa odráža svetlo Mierovej pagody. Vezmem jej sako a prehodím ho cez zadnú stranu pohovky.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Venovanie

Prológ

Prvá kapitola