Přeložila:

ZDENKA LIŠKOVÁ

E L James: Mister

Vydání první

Copyright © Erika James Limited 2019

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2308. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Mister vydaného nakladatelstvím

Arrow Books, Velká Británie v roce 2019

Český překlad © 2019 Zdenka Lišková

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Dana Chodilová

Cover design and photograph by Erika Mitchell

Cover image reproduced with kind permission of the Royal Borough of Kensington and Chelsea

Back cover photograph © Kwangmoozaa/Shutterstock

Obálka © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1223-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1224-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

E L James

MISTER

Pro tetu Elbu.

Děkuji za tvou moudrost, sílu, dobrosrdečnost

a zdravý rozum, ale nejvíc ze všeho za tvou lásku.

Prolog

Ne. Ne. Ne. Nechci tmu. Nechci dusivou tmu. Nechci igelitový pytel. Přemáhá ji panika a vysává vzduch z plic. Nemohu dýchat. Nemohu dýchat. Kovová pachuť strachu se dere na jazyk. Musím to udělat. Je to jediná možnost. Přestaň sebou mlít. Uklidni se. Dýchej pomalu. Dýchej mělce. Přesně jak ti řekl. Za chvíli bude po všem. Bude po všem a pak budeš volná. Volná. Volná.

Běž. Teď. Utíkej. Utíkej. Utíkej! Leť! Běží, co jí síly stačí, a neohlíží se. Vyděšená a hnaná k maximálnímu výkonu míjí v obchodě několik nočních opozdilců. Štěstí je na její straně: automatické dveře jsou otevřené. Probíhá pod křiklavou sváteční výzdobou a pak vchodem až na parkoviště. Pádí dál a dál. Prosmýkne se mezi zaparkovanými auty a utíká do lesa. Běží o život po úzké cestě, prodírá se ostružiním, drobné větvičky ji pleskají přes obličej. Běží, až ji z toho pálí plíce. Utíkej. Utíkej. Utíkej. Nezastavuj.

Zima. Zima. Mrzne. Přestává jí to myslet. Vítr skučí v korunách stromů, proniká jí pod šaty až do morku kostí. Choulí se pod keřem a znecitlivělýma rukama k sobě hrne suché listí, aby si vytvořila hnízdo. Spánek. Potřebuje spánek. Lehá si na studenou tvrdou zem, příliš unavená, než aby se bála, příliš unavená, než aby vzlykala. Ty ostatní. Dostaly se z toho? Zavírá oči. Dokázaly utéct? Ať jsou z toho venku. Ať je jim teplo… Jak se to mohlo stát?

Probouzí se. Leží mezi popelnicemi zabalená v novinách a kartonu. Chvěje se. Je hrozná zima. Ale musí dál. Má adresu. Děkuje za ni bohu své babičky. Rozklepanými prsty rozbaluje kus papíru. Tam se potřebuje dostat. Teď. Teď. Teď.

Noha za nohou. Jde. Na víc se nezmůže. Jde. Jde. Jde. Spí ve dveřích. Vzbudí se a jde dál. A jde. Pije vodu z umyvadla v McDonaldu. Jídlo voní tak lákavě.

Je jí zima. Hlad jí požírá vnitřnosti. A ona jde a jde, pořád podle mapy, kterou ukradla. Ukradla ji v obchodě. V obchodě, kde blikala světýlka a hrály vánoční koledy. Z posledních sil zvedá útržek papíru. Po tolika dnech skrývání v její botě je ušmudlaný a potrhaný. Unavená. Je moc unavená. Špinavá. Moc špinavá a zmrzlá a vystrašená. Tenhle dům je její jedinou nadějí. Zvedá rozechvělou ruku a tiskne zvonek.

Magda ji očekává. Její matka psala a o všem jí řekla. Vítá ji s otevřenou náručí. Ale pak rychle ustupuje. Bože, dítě. Kde se touláš? Čekala jsem tě před týdnem!

Kapitola první

Bezduchý sex. Mohl bych o něm mluvit hodiny. Žádné závazky, žádná očekávání, žádná zklamání. Jenom si musím pamatovat jejich jména. Která to byla posledně? Jojo? Jeanne? Jody? To je jedno. Nějaká bezejmenná, která sténala v mé posteli i mimo ni. Ležím a zírám na vlnící se odlesky Temže na mém stropě. Nemůžu spát. Jsem příliš neklidný, než abych spal.

Dnes je tu Caroline. Ta nepatří do kategorie bezejmenných. Nikdy tam nezapadne. Co mě to kruci napadlo? Zavírám oči a pokouším se umlčet tichý neodbytný hlásek, který zpochybňuje důvody k sexu s nejlepší kamarádkou… opakovanému. Zavrtí se, její štíhlé tělo se koupe ve stříbrném světle lednového měsíce, dlouhé nohy propletené s mými, hlavu opřenou o mou hruď.

Tohle se nemělo stát, je to špatné. Mnu si obličej ve snaze zbavit se výčitek svědomí a ona se zachvěje, zavrtí a probouzí se z dřímoty. Jeden pěstěný nehet mi klouže dolů po břiše a obkrouží pupek. Její prsty se kradou k mému ochlupení a já cítím její ospalý úsměv. Chytám ji za ruku a přitahuju si ji ke rtům. „Nenadělali jsme na jednu noc dost škody, Caro?“ Políbím každý prst zvlášť, abych se z odmítnutí vykoupil. Jsem příliš unavený a sklíčený kvůli neustálému a nepříjemnému pocitu viny, který mě vnitřně užírá. Tohle je Caroline, proboha, moje nejlepší kamarádka a manželka mého bratra. Bývalá manželka.

Ne. Není jeho bývalá manželka. Je vdova.

Jak smutné a osamělé slovo pro smutné a osamělé okolnosti.

„Ach, Maxime, prosím. Dovol mi zapomenout,“ šeptá a tiskne mi horké, vlhké rty na hruď. Odhodí si vlasy z obličeje a zadívá se na mě skrz dlouhé řasy. Z očí jí sálá touha i zármutek.

Beru její krásnou tvář do dlaně a přitom vrtím hlavou. „Tohle bychom neměli.“

„Neříkej to.“ Přikládá mi prsty na rty, aby mě umlčela. „Prosím, já to potřebuju.“

Vzdychnu. Za tohle půjdu do pekla.

„Prosím,“ žadoní.

Kruci, tohle je peklo.

A protože mě to taky bolí – protože mi taky chybí – a Caroline je moje pojítko k němu, nacházím její rty a obracím ji na záda.

Když se probudím, místnost zaplavuje jasné zimní slunce, které mě nutí mžourat. Otáčím se a s úlevou zjišťuju, že Caroline odešla a zanechala za sebou přetrvávající stopu lítosti a vzkaz na mém polštáři:

Co kdybychom dnes povečeřeli s tátou a macechou?

Prosím, přijď.

Oni taky truchlí.

Posílám pusu.

Do prdele.

Tohle právě nechci. Zavírám oči, šťastný, že jsem sám ve své posteli, a navzdory našim nočním aktivitám kvituju, že jsme se rozhodli vrátit se do Londýna dva dny po pohřbu.

Jak se to mohlo takhle vymknout?

Jenom skleničku na dobrou noc, řekla, a já zíral do jejích velkých modrých očí plných zármutku a moc dobře jsem věděl, co chce. Byl to stejný pohled, jaký mi věnovala té noci, kdy jsme se dozvěděli o Kitově nehodě a předčasné smrti. Pohled, kterému jsem ani tehdy nedokázal odolat. Kolikrát už jsme spolu tančili nad propastí, ale teprve teď jsem se odevzdal svému osudu a s neomylnou nevyhnutelností jsem opíchal bratrovu manželku.

Včera jsme to udělali znovu, a to je Kit pod zemí teprve dva dny.

Mračím se na strop. Bezpochyby jsem ten nejubožejší případ. Ale to je i Caroline. Jenže ta má aspoň omluvu: truchlí, strachuje se o svou budoucnost… a já jsem její nejlepší kamarád. Na koho jiného by se měla obrátit, když je v nouzi? Právě jsem se stal expertem na utěšování truchlících vdov.

Se svraštělým čelem mačkám její vzkaz a odhazuju ho na dřevěnou podlahu, od níž se odráží a poskakuje až pod pohovku, která je plná mých hadrů. Nade mnou plují vodní stíny, světlo a tma se mi naoko vysmívají. Zavírám oči, abych je neviděl.

Kit byl dobrý chlap.

Kit. Milovaný Kit. Miláček všech – i Caroline, koneckonců si vybrala jeho. V mysli se mi nechtěně zjevuje představa Kitova opuštěného polámaného těla pod nemocničním prostěradlem. Dopřávám si hluboký nádech, abych se pokusil zbavit vzpomínek a knedlíku v krku. Zasloužil si víc než drahou Caro a mě – svého marnotratného bratra. Nezasloužil si… tu zradu.

Ksakru.

Co si to namlouvám?

S Caroline si nemáme co vyčítat. Ona pomohla mně, já pomohl jí. Oba jsme plnoletí a technicky vzato svobodní dospělí. Jí se to líbí. Mně se to líbí. Koneckonců dělám to, co umím nejlíp – od večera do rána píchám nadrženou atraktivní ženskou. Je to moje oblíbená relaxační kratochvíle a navíc mě zaměstnává. Píchání mě udržuje v kondici a během těch žhavých okamžiků se učím o ženských všechno, co potřebuju vědět – jak je rozpálit a jestli přitom křičí nebo brečí.

Caroline brečí.

Jenže Caroline právě přišla o manžela.

Krucifix.

Zavírám oči a v duchu znovu spatřím Kitův bledý posmrtný obličej. Jeho ztráta ve mně vyhlodala zející propast.

Nenahraditelná ztráta.

Proč k čertu musel sedat na motorku té temné a ledové noci? Já to prostě nechápu. Kit je – byl – ten uvážlivý, spolehlivý, sám pan Důvěryhodný. Z nás dvou to byl Kit, kdo dělal čest našemu jménu, udržoval dobrou pověst a choval se zodpovědně. Staral se o svůj podnik v Londýně a k tomu ještě stíhal řídit rozsáhlý rodinný byznys. Nedělal zbrklá rozhodnutí a rozhodně nejezdil jako šílenec. Byl ten vnímavější. Vždy stoupal, nikdy neklesal. Nebyl marnotratný syn jako já. Přesně tak, já jsem druhá strana jeho mince. Mojí specialitou je být černou ovcí rodiny. Nikdo ode mě nic nečeká, na to si dávám pozor. Bez debat.

Sedám si. Moje pochmurná nálada odpovídá strohému rannímu světlu. Je čas zavítat do přízemní posilovny. Běh, píchání a šerm, to jsou sporty, které mě udržují v kondici.

S taneční hudbou v uších a potem řinoucím se po zádech prudce nabírám vzduch do plic. Dusání nohou na běžeckém pásu je očistou pro mou mysl a já se koncentruju jenom na posouvání svých fyzických hranic. Při běhu jsem obvykle soustředěný a vděčný, že konečně něco cítím – i když je to jenom pálení na plicích a v končetinách. Dnes nechci cítit nic. Ne po tak zkurveném týdnu. Chci jen fyzickou bolest z námahy a vyčerpání. Žádnou bolest ze ztráty.

Běž. Dýchej. Běž. Dýchej.

Nemysli na Kita. Nemysli na Caroline.

Běž. Běž. Běž.

Pomalu se uklidňuju, pás zpomaluje a já vyklusávám poslední úsek svého pětimílového běhu. Bohužel to umožňuje návrat horečnatým myšlenkám. Poprvé po velmi dlouhé době mám opravdu co dělat.

Před Kitovým odchodem sestávaly mé dny ze zotavování se po předešlé noci a plánování té další. Tečka. To byl můj život. Nerad nastavuju zrcadlo bezduchosti své existence. Ale v hloubi duše vím, jaký jsem budižkničemu. Po dosažení jednadvaceti let jsem získal přístup ke svému svěřeneckému fondu, takže jsem nikdy v životě skutečně nepracoval. Na rozdíl od svého staršího bratra. Ten se mohl přetrhnout, ovšem jemu nic jiného nezbývalo.

Ovšem dnešek bude jiný. Kit mě ustanovil vykonavatelem své poslední vůle, což je fakt komické. Jsem přesvědčený o tom, že to byl jeho poslední vtip – jenže teď, když jsme ho uložili do rodinné hrobky, se jeho vůle musí přečíst a… no, vykonat.

Kit zemřel a nezanechal po sobě potomky.

Běžecký pás se zastavuje a cukne se mnou.

Zatím nechci přemýšlet o tom, jaké to bude mít důsledky. Nejsem na to připravený.

Sahám po iPhonu, přehazuju si ručník kolem krku a klušu zpátky do svého bytu v šestém poschodí.

Svlékám se, nechávám oblečení na podlaze ložnice a odcházím do přilehlé koupelny. Ve sprše si myju vlasy a přemýšlím, jak to vyřídit s Caroline. Známe se už od základky. Našli jsme v sobě spřízněné duše a to nás spojilo – dva třináctileté obyvatele internátu s rozvedenými rodiči. Byl jsem tam nový a ona mě vzala pod svou ochranu. Byli jsme nerozluční. Navždycky bude mou první láskou, mým prvním milováním… děsným prvním milováním. Pár let nato si vybrala mého bratra, ne mě. Navzdory tomu jsme zůstali dobrými přáteli a dokonce jsme si udrželi odstup – až do Kitovy smrti.

Kruci. Tohle musí přestat. Nepotřebuju a ani nechci žádné komplikace. Zatímco se holím, zírají na mě zachmuřené zelené oči. Neposer to s Caroline. Je jednou z tvých mála přátel. Je tvou nejlepší kámoškou. Promluv s ní. Vysvětli jí to. Ona ví, že k sobě nepatříme. Kývnu na svůj odraz v zrcadle a otírám si z obličeje zbytky pěny. Najednou jsem ohledně Caroline rozhodnější. Pouštím ručník na zem a vyrážím do šatny. Z komínku na jedné z polic si beru černé džíny a na ramínku s úlevou nacházím čerstvě vyžehlenou bílou košili i vyčištěné černé sako. Dnes obědvám s rodinnými právními zástupci. Nazouvám si boty a natahuju se pro kabát, který mě venku ochrání před chladem.

Sakra, vždyť je pondělí.

Najednou si uvědomuju, že se Krystyna, moje letitá polská hospodyně, dnes dopoledne opozdila. Vytahuju peněženku a sázím na stolek v předsíni nějaké drobné, pak nastavuju alarm a odcházím. Zamykám za sebou, procházím kolem výtahu a sestupuju po schodech.

Ocitám se venku na nábřežní ulici Chelsea Embankment, vzduch je čistý a svěží, znečištěný jenom párou mého mrznoucího dechu. Dívám se na temné a kalné vody Temže a na protější straně na pagodu míru. To přesně potřebuju, trochu míru, ale nejspíš bude chvíli trvat, než se dočkám. Doufám, že po obědě budu přinejmenším znát odpověď na pár otázek. Zvedám ruku a přivolávám si taxi, jehož řidiče instruuju, aby mě vzal do Mayfairu.

Firma Pavel, Marmont a Hoffman sídlící v georgiánském domě na Brook Street zastupuje naši rodinu ve věcech práva už od roku 1775. „Přišel čas, abys dospěl,“ zamumlám si pro sebe, když zatlačím na zdobené dřevěné dveře.

„Dobré odpoledne, pane,“ usměje se na mě mladá recepční a na její olivové pleti se objevuje ruměnec. Je hezká, určitým nenápadným způsobem. Za normálních okolností bych si s ní pět minut pokecal, abych získal její číslo, ale kvůli tomu tu dnes nejsem.

„Mám schůzku s panem Rajahem.“

„Vaše jméno?“

„Maxim Trevelyan.“

Očima skenuje obrazovku svého počítače, ale pak stáhne obočí a zavrtí hlavou. „Posaďte se, prosím.“ Rukou ukáže směrem ke dvěma hnědým koženým pohovkám umístěným v dřevem obložené hale. Usazuju se na tu bližší a sahám pro ranní vydání Financial Times. Zatímco recepční s jistou naléhavostí v hlase telefonuje, já si prohlížím titulní stránku deníku, ale nic z toho, co čtu, nevnímám. Když vzhlédnu, spatřím samotného Rajaha, který přichází, aby mě pozdravil. Nonšalantně vstupuje dvojitými dveřmi a podává mi ruku.

Zvedám se.

„Lorde Trevethicku, dovolte, abych vám projevil upřímnou soustrast,“ kondoluje mi, když si potřeseme.

„Jenom pane Trevethicku, prosím,“ opravuju ho. „Ještě jsem si na bratrův titul nezvykl.“

Svůj titul… odteď.

„Ale jistě,“ přikývne Rajah tak uctivě, až je mi to nepříjemné. „Následoval byste mě? Čeká nás oběd ve společenské jídelně a upozorňuju vás, že máme jeden z nejlepších sklípků v Londýně.“

Upřeně zírám do plamenů tančících v krbu mého klubu v Mayfairu.

Hrabě z Trevethicku.

To jsem já. Odteď.

Je to nepochopitelné. Skličující.

Jak já nenáviděl bratrův titul a jeho postavení v rodině, když jsem byl mladší. Kit byl od narození protežované dítě, zejména naší matkou, ale to dá rozum, on byl následníkem, já pouhým náhradníkem. Od prvního dne nazývaný vikomtem Porthtowanem se tehdy dvacetiletý Kit stal dvanáctým hrabětem z Trevethicku v důsledku otcovy náhlé smrti. V osmadvaceti se stávám šťastnou třináctkou já. Tak dlouho jsem toužil po titulu a všem, co k němu náleží. Jenže teď, když je můj, mám pocit, jako bych si ho přivlastňoval neprávem.

Včera jsi píchal jeho hraběnku. To je víc než neoprávněné přivlastňování.

Usrknu whisky Glenrothes a pozvednu sklenku. „Přípitek na ducha,“ zašeptám a usměju se té ironii. Glenrothes byla oblíbenou whisky mého otce, pak mého bratra a ode dneška bude ročník 1992 můj.

Nevzpomínám si, kdy jsem se smířil s bratrovým postavením a s ním samotným, ale stalo se to někdy v pozdní pubertě. Získal titul, získal dívku a já to musel přijmout. A teď je to všechno moje. Všechno.

Dokonce i tvoje žena. No, aspoň včera v noci to tak bylo.

Nejhorší je, že v Kitově závěti není žádná zmínka o nějakém zajištění pro Caroline.

Ani slovo.

Toho se bála.

Jak mohl udělat takovou chybu? Před čtyřmi měsíci sepsal novou poslední vůli, ale Caroline v ní nezmínil. Byli manželé teprve dva roky…

Co si sakra myslel?

Samozřejmě by to mohla napadnout. A nikdo by se jí nedivil.

Promnu si obličej.

Co budu dělat?

Pípne mi mobil.

KDE JSI?

To je textovka od Caroline.

Vypínám to a objednávám si dalšího panáka. Dnes večer ji nechci vidět. Chci se takříkajíc ponořit do někoho jiného. Někoho nového. Někoho bez závazků. Možná by se hodila i lajna. Znovu vytahuju mobil a otevírám Tinder.

„Ten byt je úchvatný, Maxime.“ Vyhlíží z okna přes tmavý proud Temže, který odráží světla pagody míru. Pomáhám jí z kabátku a přehazuju ho přes opěrku gauče.

„Panáka, nebo něco silnějšího?“ nabízím. V obývacím pokoji se dlouho nezdržíme. Jako na zavolanou si přehazuje lesklé černé vlasy přes rameno. Oříškové oči orámované černou linkou se na mě upřeně zadívají.

Olízne si namalované rty, zvedá obočí a ptá se: „Něco silnějšího?“ Její hlas je svůdný. „Co to prosím tě piješ?“

Aha… ona to nepochopila, takže žádný koks nebude. To je jedno, spíš mi vadí, že stojí moc daleko ode mě. Přistupuju tak blízko, že musí zvednout hlavu, aby na mě viděla. Dávám si pozor, abych se jí nedotknul.

„Stejně nemám žízeň, Heather,“ řeknu tiše, pyšný, že jsem si vzpomněl na její jméno. Polkne a rozevírá rty.

„Já taky ne,“ zašeptá a její provokativní úsměv se odrazí i v očích.

„Tak co teda chceš?“ Sleduju, jak její pohled klouže k mým rtům. Je to pozvání. Chvíli vyčkávám, abych se ujistil o správnosti svého odhadu, pak se nakloním a lehce ji políbím. Je to jenom letmý dotyk. Rty na rty, nic víc.

„Myslím, že víš, co chci.“ Zvedá ruku, aby mi pročísla vlasy a přitáhla si mě zpátky k horké a dychtivé puse. Chutná po brandy s lehkou příměsí cigaret. Odvádí to mou pozornost. Nevzpomínám si, že bych ji v klubu viděl kouřit. Přitahuju ji těsně k sobě. Jednou rukou ji objímám v pase a druhou poznávám její bujné křivky. Má útlý pas a velká pevná prsa, která ke mně dychtivě tiskne. Zajímalo by mě, jestli budou v mé puse tak skvělá jako v dlani. Přesouvám ruku na její zadek a zároveň prohlubuju polibek, důkladně ji poznávám.

„A co teda chceš?“ šeptám jí do rtů.

„Tebe.“ Její hlas je naléhavý a udýchaný. Je vzrušená. Jde se na věc. Začíná mi rozepínat košili a já v klidu čekám, až mi ji stáhne z ramen a nechá ji sklouznout na podlahu.

Mám ji ojet rovnou tady, nebo ji vezmu do postele? Pohodlnost vyhrává, a tak ji beru za ruku. „Pojď se mnou.“ Jemně zatáhnu a ona mě následuje z obýváku přes chodbu a do ložnice.

Je uklizená, věděl jsem, že bude.

Díkybohu za Krystynu.

Za dveřmi rozsvěcím noční lampičky a vedu ji až k posteli. „Otoč se.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

Kapitola první