(ukážka)

Copyright © 2012 by Diana Verlag, München, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Translation © Bohumila Kučerová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DER DUFT DER WÜSTENROSE

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-442-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-443-4 (mobi)

Mým rodičům

Ilse a Werneru Mannelovým,

kteří mi dali na cestu

mnohem více

než skleněné perly...

Život se musí žít dopředu, ale pochopen může být jedině dozadu.

Sören Kierkegaard

Ukázal jsem ti měsíc, ale ty jsi viděl jen můj prst.

Sakumbské přísloví (Tanzánie)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Namísto doslovu

1

Fanny si pevně utáhla stužku klobouku pod bradou. V silném větru se musela zábradlí přidržovat oběma rukama, aby neztratila rovnováhu. Po jednatřiceti dnech na moři už alespoň netrpěla nevolností, i když se loď pořádně houpala na vlnách. Zvědavě vyhlížela k pobřeží Německé jihozápadní Afriky, zalitému oranžovožlutým večerním sluncem. Z nějakých nevysvětlitelných důvodů jí připadalo důvěrně známé.

Nadechla se slaného vzduchu tak hluboce, jak jí to šněrovačka dovolovala, a olízla si sůl z rozpraskaných rtů.

Zítra ráno dorazí ke břehům, jež měly změnit celý její život. Avšak naprosto jiným způsobem, než si to představovala na začátku své cesty. Dala své slovo. Ten slib se po Charlottině smrti nedal vzít zpět.

Vítr ji škubal za šaty a zvedal spodničku, ale Fanny neučinila nejmenší pokus udržet sukni na svém místě. Těšilo ji dělat věci, které by u sester v klášteře budily pohoršení, říkat nahlas to, co si opravdu myslí, nosit šněrovačku a vypadat jako žena. Prostě být konečně svobodná a dělat to, co pokládá sama za správné.

Lhostejně sledovala vlající krajky svého spodního prádla a dál toužebně zírala ke břehu. Zítra by se ve Swakopmundu mohl její život naprosto změnit, ale nezáleželo to jen na ní.

Na kost vyhublá Charlotta ji naléhavě prosila, aby nenechala jejího snoubence Ludvíka přijet k lodi nadarmo. A Fanny jí to slíbila, nejprve s neochvějným přesvědčením, že nic takového se nestane, protože Charlotta se opět uzdraví. Neuměla si představit svůj život bez Charlottina klokotavého smíchu a jejích bystrých postřehů.

Během osmnácti let strávených v klášteře snila Fanny stále o tom, jaké by to bylo mít věrnou přítelkyni, které by se mohla svěřovat se svými nejtajnějšími myšlenkami beze strachu, že ji zradí. Musela však čekat dvacet let, než náhoda zařídila, aby poznala Charlottu. Bylo to na ženské koloniální škole ve Witzenhausenu, kde obě absolvovaly přípravný kurz domácího hospodářství.

Fanny poslala do Witzenhausenu misionářská společnost a Charlottu její matka, která měla obavy, jak zvládne dcera z vyšších kruhů tvrdý život manželky osadníka.

Hned první večer během přednášky o „výchově pohanů v řádné služebníky a křesťany“ na ni Charlotta zamrkala a za zvednutou dlaní si tak okázale zívla, že Fanny jen stěží potlačila smích. Od toho okamžiku z nich byly přítelkyně.

Přesto se nyní Fanny ptala sama sebe, který ďábel jí našeptal, aby dala své adoptivní sestře tak závažný slib, jenž se nyní, když byla Charlotta mrtvá, nedal jen tak snadno porušit. Neuměla si představit, že se bude vydávat za Charlottu a provdá se za jejího snoubence. Stroze působící pobřeží náhle vzplanulo ve večerním světle, dokonce i moře se třpytilo oranžově a růžově. Fanny se bezděky dotkla svého náramku ze skleněných perel, který si nikdy nesundávala. Byl to její jediný majetek, jediná cennost, kterou vlastnila. Zvedla levou ruku, aby se znovu ubezpečila – a skutečně, některé z korálků zářily úplně stejně jako země, která před ní ležela ve večerním slunci. Zvládnu to, uklidňovala se, udělám to, co je správné.

Vítr jí navzdory pevně uvázaným stuhám sfoukl klobouk do týla a Fanny na okamžik zvažovala, že si jej sundá, rozpustí si vlasy a nechá je vlát ve větru. Jenže to by jí udělalo radost jen v Charlottině přítomnosti. Představila si, jak by Charlotta potřásla hlavou a snad posté jí řekla, že by se konečně měla začít chovat jako slušně vychovaná mladá dáma. Utřela si oči, které se jí mimoděk zalily slzami. Charlotta jí tolik chyběla.

Jaký to asi bude pocit, nechat se oslovovat jejím jménem? I když Franciska bylo jen jméno, které daly před dvaceti lety jeptišky neznámému kojenci, už si na ně zvykla.

Najednou se hned vedle lodi vynořila z vody šedomodrá ocasní ploutev. Fanny napjatě zadržela dech. Uvidí konečně velrybu? Ploutev s mocným šplouchnutím zmizela opět v oceánu. Ano, skutečně to byla velryba! To musí být dobré znamení.

Burácením větru pronikl nějaký mužský hlas a vytrhl Fanny z jejích myšlenek. Spěšně si stáhla sukni dolů a snažila se ji přidržet, což nebylo na houpající se lodi vůbec jednoduché. „Viděla jste tu velrybu?“ zeptal se jí důstojník, který se postavil vedle ní a na znamení úcty si sundal čepici. „To je nezvyklé, normálně neplavou tak blízko téhle části pobřeží. Může to být pro ně nebezpečné, protože někdy ztratí orientaci a pak skončí na Pobřeží koster. Nikdo neví, jak se to stává.“

Tolik k dobrým znamením, pomyslela si Fanny a snažila se nevšímat si mrazení, které jí přeběhlo po zádech.

„Kde zítra přistaneme?“ zeptala se zvědavě. „Nikde nevidím žádný přístav či jinou známku lidského osídlení.“

„Máte pravdu, madam. Proto jsme už v přístavu v Monrovii vzali na palubu černé plavčíky. Jsou to odborníci na to, jak čluny dostat příbojem na pláž.“

„Ale tam na břehu nic není. Či snad leží Swakopmund v dolině, takže na něj není odtud vidět?“

Důstojník se usmál, nasadil si čepici a naznačil úklonu na rozloučenou.

„Uvidíte ráno, milostivá.“

Fanny ho chtěla následovat, ale zhoupnutí lodi ji přinutilo přidržet se zábradlí. Byl to tentýž důstojník, který pronesl modlitbu za mrtvé, než přehodili přes zábradlí Charlottinu mrtvolu zašitou do jutového pytle. Neměli čím pytel zatížit, protože před Charlottou zemřeli i další dva pasažéři. Fanny s hrůzou vzpomínala na to, jak pytel, tak nepatrný v širém moři, tančil na hladině, než se konečně potopil. Dojatě si připomněla, jaké si o ni její přítelkyně dělala starosti.

„Budeš coby učitelka na Rýnské misijní škole v Okahandje stejně nesvobodná jako v klášteře,“ opakovala jí stále znovu, zatímco ležela ve své kajutě a s každou hodinou ztrácela síly. „A nevěř, že protestanti jsou lepší než katolíci. Naopak, jsou mnohem přísnější a netolerantnější. Pokud ale využiješ příležitosti a provdáš se za mého snoubence, určitě ti pomůže při tvém pátrání. Je to nepochybně velkorysý muž, když byl ochoten vzít si mě navzdory tomu skandálu.“

Čím byla Charlotta nemocnější, tím naléhavěji Fanny přemlouvala. „Žena se přece nevdává za muže z masa a kostí, ale jen za svoji představu, kterou si o něm udělala. Teprve v manželství zjistíš, jaký ten člověk doopravdy je. Slib mi to. Je to dobrý muž a ty jsi dobrá žena. Prosím, udělej to pro mě.“ Zakrátko byla mrtvá a Fanny se najednou cítila osamělejší než v klášteře, kde neměla žádné kamarádky, jen svoji úhlavní nepřítelkyni, představenou Serafinu. Žádnou rodinu ani žádnou rodinnou historii, jen svůj náramek ze skleněných korálků. Proto trávila svůj skromný volný čas a všechny noci, kdy ji ze sna probudily noční můry, tím, že si pro každou z jednadvaceti skleněných perel vymýšlela stále nové příběhy. Jejich obsah se točil kolem jejího původu a rodičů, o kterých nic nevěděla. V těch příbězích měla domov a sourozence.

Fanny nedokázala uvěřit svému štěstí, když se v klášteře objevil člověk, který jí byl schopen povědět pravdivý příběh jejích korálků. Ten příběh ji posunul o krok blíže ke splnění jejího snu o rodině a díky němu se nacházela na této lodi mířící do Afriky.

„Zapomeň na své fantazie. To, co potřebuješ, je druh, se kterým můžeš založit vlastní rodinu. Zapomeň na minulost, jako všichni, kdo odjíždějí z vlasti, aby v Africe vybudovali svoji novou budoucnost.“ Ano, Charlotta dovedla být velmi přesvědčivá. „Nikdo nic nepozná, vezmeš si moje dokumenty, moje truhly a všechny jeho dopisy. Nikdy mě neviděl, proč by měl pochybovat o tom, zda jsi ta, kterou očekává?“

Po Charlottině smrti pak četla Fanny Ludvíkovy dopisy a pochopila mnohem lépe, proč její přítelkyně byla vysloveně posedlá tím, že ho nesmí zklamat. Každý z těch dopisů byl milý a tak romantický, že se Fanny při jejich čtení rozbušilo srdce a proti své vůli začala snít o svatbě s tím láskyplným neznámým mužem.

Zatímco se Fanny nořila do svých myšlenek, obloha, moře i pobřeží rychle zešedly, pak vše ještě jednou zalila nádherná růžová záře a vzápětí se jako mávnutím kouzelného proutku snesla noc.

Až slunce opět vyjde, budu na místě, pomyslela si Fanny. A jediný člověk, kterému bude muset zítra při vyloďování jít z cesty, byla tlustá Maria von Imkeller, která se jim na počátku cesty neustále vnucovala, protože milovala klepy. Naštěstí i ona musela na dlouho ulehnout, takže si asi nebude jista, která z nich dvou vlastně zemřela.

V kajutě se pak pomodlila za Charlottu a začala si představovat, jak asi ten nápaditý pisatel dopisů vypadá. Snad budou jeho oči hnědé jako Charlottiny a stejně vlídné a laskavé. A měl by se často smát. Kéž by byl urostlý jako důstojníci na lodi. Nu, proč ne? Ludvík je mladý lékař, který sloužil v armádě, a ať už v uniformě či bez ní, určitě bude vypadat dobře. S tou myšlenkou se dotkla svých perel, jako vždy při usínání, a zavřela oči.

Uprostřed noci se s bušícím srdcem probudila ze zvláštního snu.

Byla se Charlottou na maškarním bále, který se konal na široké pláži, kde na ně ze všech stran dorážely vlny. Tam, kde mají masky obvykle otvory pro oči, se nacházely oranžově se lesknoucí skleněné oči podobné jejím perlám. Orchestr se sestával z řádových sester a Serafina dirigovala valčík, jenž zněl monotónně jako mechanické hrací hodiny. Vlhká pláž byla popsána stále stejnými větami. Byly to věty z Ludvíkova dopisu.

A až tu konečně budeš, nebudeme už potřebovat žádná slova, neboť naše polibky budou promlouvat za naše srdce. Milá Charlotto, jak velmi po tobě mé ruce touží, mé rty líbají tvé dopisy a představují si teplo tvých úst, a moje oči hledí do tvých a nepřejí si nic jiného, než se v nich navždy utopit.

Jenže při tanci byly ty věty stírány lemy nádherných plesových rób. Vždy když se písma dotkly nějaké šaty, začala písmena krvácet, ztrácela tvar a rozpouštěla se. A čím více bylo setřeno z napsaných vět, tím krvavější byl písek. Krev stoupala od lemů šatů výše a zabarvovala vše do ruda. Fanny chtěla utéci, ale nemohla, musela se otáčet v rytmu toho mechanického valčíku jako baletka na hrací skříňce a písek se měnil v krev, která stoupala vzhůru po jejích šatech, až byly těžké jako ze železa. Když krev vystoupala až k jejímu pasu, přivedla k ní Charlotta muže s bílou maskou a pošeptala jí: „Fanny, ty si stejně nevezmeš žádného muže z masa a kostí.“ Můj zachránce, pomyslela si Fanny. Můj zachránce! Ale když chtěla Charlottě poděkovat, byla pryč. Muž si ji přitáhl k sobě a velkolepým gestem si sundal masku. Jenže pod ní se nacházela další maska. Příšerná, černě se lesknoucí maska, představující hlavu berana.

Fanny se probudila zbrocená potem, v nose stále cítila pach krve a v uších jí znělo šustění rób. Když se trochu vzpamatovala, lámala si hlavu nad tím, proč zrovna tuto noc ji musí sužovat jedna z jejích nočních můr. Zítra však začne její nový život, život bez nočních běsů.

Napila se vody ze sklenice na nočním stolku a sáhla po jednom z Ludvíkových dopisů, aby se uklidnila.

Vše je už pro moji milou nevěstu připraveno, rozšířil jsem dokonce náš domácí personál o tři domorodce, aby ti nic nescházelo.

Tvůj nový domov pod modrým africkým nebem, tím nejkrásnějším na světě, je vyzdoben jako pro princeznu. Neboť právě tou se máš pro mě stát. Nejen ženou mého srdce, nejen mou přítelkyní. Chci tě nadto zbožňovat jako tvůj princ, který nikdy nepřestane obdivovat tvou krásu a moudrost.

Jako vždy ji jeho slova okouzlila, bylo krásné být takto toužebně očekávána. Právě ta touha prostupující jeho dopisy ji vzrušovala více než vše, co dosud slyšela o Africe, více než všechny ty zebry, žirafy, sloni a palmy.

Usnula až za svítání a probudil ji ruch panující na palubě. Když rozespale vykoukla ven z kulatého lodního okénka, ke svému zklamání viděla jen mlhu. Zdálo se však, že mužům to nikterak nepřekáží v práci. Bylo slyšet rozkazy, spěšné kroky, šoupání těžkých předmětů.

Fanny si pospíšila s oblékáním. Dva roky tvrdě šetřila, aby si mohla pořídit do Německé jihozápadní Afriky slušnou výbavu: dvoje bílé šaty z bavlněného mušelínu, jezdecké šaty, prádlo a druhou šněrovačku. V kurzu ženské koloniální školy, kde se před více než rokem seznámila s Charlottou, jim stále zdůrazňovali, že horké podnebí nemůže být pro německou ženu důvodem k tomu, aby přestala dbát na své řádné ustrojení.

S tím byla Fanny naprosto srozuměna. Všechna ta léta v klášteře ji zprotivila nežensky pytlovité oděvy a vychutnávala si, že smí konečně vypadat jako žena. Utahování těla do korzetu jí vždy připomnělo, že nějaké tělo vůbec má, a moc ráda toto tělo halila do měkkých látek.

Uhladila si krémovou sukni z lesklého bavlněného saténu s širokým krajkovým okrajem a vzpomněla si, jak ji Charlotta škádlila, že by pro pěkné šaty šla třeba na kraj světa. Spěšně si zapnula manžetové knoflíčky nabíraných rukávů a nasadila na své nepoddajné kučeravé černé vlasy klobouk se širokou střechou. Obě měly stejnou barvu vlasů, avšak ty Charlottiny byly hladké a lesklé jako hedvábí. Postavy však měly naprosto rozdílné. Fanny začala balit svoji truhlu a po krátkém zaváhání poskládala svých pár svršků do Charlottiny truhlice, jejíž železné kování bylo opatřeno monogramem. Nahoru uložila dopis pro Charlottiny rodiče, který Charlotta nadiktovala v posledních hodinách svého života. Jim musíme sdělit pravdu, zašeptala Charlotta z posledních sil, tím jsem jim povinna. Fanny se zamyšleně zadívala na dopis. Musí jej předat některému z důstojníků, aby jej odvezl zpátky do Německa. Vzala dopis a vydala se na palubu. Vítr mezitím rozehnal mlhu a na obloze nelítostně pálilo slunce. Nikde nebylo nikoho vidět, ale z horní přední paluby sem vítr nesl smích a nějaké výkřiky. Fanny zvědavě vystoupala nahoru a překvapeně zírala na představení, které se jí naskytlo.

Na kladce se houpal velký koš z bambusu, v němž seděla korpulentní žena – nikdo jiný než Maria von Imkeller. Fanny jen doufala, že ji v Německé jihozápadní Africe už nikde nepotká. Pokaždé když se koš ve větru zahoupal, ječela Maria jako hejno papoušků, na což reagovalo mužstvo smíchem a peprnými poznámkami.

Vypadá jako gorila v ženských šatech zavřená v kleci, pomyslela si Fanny a poprvé od Charlottiny smrti pocítila nutkání hlasitě se rozesmát. Ovládla se však. Pevně si přidržovala klobouk, aby jí navzdory četným jehlicím neulétl, a napjatě přihlížela, jak koš klesá do malé šalupy. Ta složitá operace byla ještě ztěžována prudkým příbojem. Dole bezmocně tančil na vlnách člun a nahoře ve větru se kymácel koš s Marií. Šest černochů mělo co dělat, aby koš pomocí lan navedlo přesně nad člun. Fanny bylo špatně už jen při pohledu na to. Jak ti muži dokážou udržet rovnováhu a nepřevrhnout člun, do kterého navíc stříkala ze všech stran mořská pěna?

„Dámy jsou do člunu spouštěny takto, je to bezpečnější.“ Vedle ní se vynořil důstojník ze včerejšího večera. „Vy jste na řadě jako další.“

I když mám taky strach, nesmím v žádném případě uspořádat podobné divadlo jako paní von Imkeller, slíbila si Fanny.

„A naše zavazadla?“

„O ta se postaráme později. Nejprve musíme dostat pasažéry přes palubu.“

Fanny předala důstojníkovi dopis pro Charlottiny rodiče a požádala ho, ať se postará, aby byl v pořádku doručen. Zasalutoval a ujistil ji, že je to pro něj věc cti.

Klec s Marií se žuchnutím dosedla do člunu. Bylo slyšet, jak Maria namísto díků spílá mužům, kteří jí pomáhají ven. Fanny viděla, jak své spílání doplňuje štědře rozdávanými pohlavky. To bylo pro Marii von Imkeller, která se sama pasovala do úlohy budoucí královny Německé jihozápadní Afriky jen z toho titulu, že její muž byl údajně starostou Windhuku, opravdu příznačné.

Fanny neviděla v bití nic královského. Byl to pro ni jen nízký způsob uplatňování moci. S odporem si vzpomněla na Serafinu, která jí ve jménu božím uštědřovala nelítostné výprasky. Rychle tu vzpomínku zahnala. Teď je přece na druhém konci světa, v místě plném slunce a vzrušujících možností.

Mezitím vytáhli koš nahoru a důstojník přišel pro Fanny. Posadila se dovnitř a protože nechtěla být jako Maria, s úsměvem mávala přihlížejícím. Avšak čím výše ji zvedali, tím více se jí točila hlava. Svírala svůj perlový náramek jako talisman. Perly ji sem konec konců přivedly. Snažila se nedívat dolů, přesto jí to nedalo a proti své vůli pohlédla na zpěněné burácející moře pod sebou. Připadalo jí jako hladový drak číhající na svoji oběť. Zvedla hlavu ke slunci a zavřela oči. Aby odvrátila pozornost od hrozícího nebezpečí, soustředila se na svůj náramek a počítala perly, přestože samozřejmě věděla, kolik jich je. Sedm červených českých perel, sedm žlutých afrických a sedm duhových, jejichž odstíny se měnily od barvy planoucího zapadajícího slunce po všechny odstíny duhy. Všechny perly se vkrádaly do jejích i tak podivných snů, ale ty duhové, kouzelné, byly jediné, které jí šeptaly něco do ucha a vydávaly zvláštní vysoký zpěvavý tón. Dnes v noci se jí zjevily ve snu jako oči masek, zůstaly ale němé.

Koš se blížil k člunu a zanedlouho už z něj byla vysvobozena. Po několika minutách si zvykla i na houpání člunu a zvědavě sledovala muže při jejich práci. Najednou si uvědomila, že bezostyšně zírá na obnažené svalnaté trupy černochů, a zahanbeně sklopila oči.

„Neslýchané, jakému pohledu tu jsou vystaveny bílé ženy!“ zvolala pohoršeně Maria von Imkeller a kývla Fanny na pozdrav. Ta se kousla do rtu, aby zahnala pobavený úšklebek nad tím nedorozuměním. Ji ten pohled určitě nepohoršoval.

Když byl koš vytažen zpátky na loď, začali domorodci veslovat vlnami vysokými někdy i půl metru směrem k pláži. Ačkoli nikdo nepřevzal vedení, byly jejich pohyby naprosto synchronní.

Jedna velká vlna se přelila přes okraj člunu a šplouchla na obě ženy. Fanny zalapala po vzduchu a Maria zaječela.

„Ti zatracení negři,“ vřískala. „To nám dělají naschvál!“

Fanny se musela proti tomu nesmyslnému obvinění mužů zastat. „Dělají, co můžou. Copak nevidíte, jak je těžké dostat se na pobřeží?“

Maria si jen pohrdavě odfrkla. „Je to jejich práce. Budete se tu ještě muset hodně učit, tady se nevyplatí mít měkké srdce.“

To u téhle osoby určitě nehrozí, pomyslela si Fanny. Maria by si zajisté dobře rozuměla se Serafinou.

Navzdory silnému proudu veslovali černoši zvolna, leč vytrvale ke břehu. Fanny rozeznala dvě budovy, krčící se na pláži, a pár stanů. Pláž se hemžila lidmi. Muži měli na sobě bílé obleky, polonazí domorodci pestré šatstvo. Fanny se rozbušilo srdce. Tu pláž už znala ze svého snu, byla stejně široká a holá, i ty vlny byly stejné. Jak je to možné?

„Připravte se. Na břeh nás vynese některý z těch negrů!“ Maria von Imkeller ukázala na černé muže s vyhrnutými nohavicemi, kteří k nim spěchali vodou.

Fanny by dala přednost tomu, dojít na pláž po svých, a ne se tam nechat odnést jako pytel mouky. Říkala si, kolik asi bude potřeba mužů na to, aby dovlekli na břeh Marii.

„Ano, je to pro nás ženy potupné!“ Maria si její mlčení vyložila nesprávně. „Že si musíme nechat líbit, aby se nás dotýkali takoví… Však můj manžel už se postará, aby se ve Swakopmundu vystavělo pořádné molo.“

Mezitím už k člunu dorazili první muži. Fanny dala přednost Marii, aby se podívala, co se od ní očekává. Pak i ona vyskočila na záda jednoho z chlapů a nechala se odnášet ke břehu. Muž se naklonil dopředu a zvolna a opatrně kráčel vodou, která mu sahala nad kolena. Při každém kroku se musel vzpírat větru a vodě. Vlny jí olizovaly lem sukně. Fanny by nejraději seskočila a brodila se příbojem sama, protože její šaty byly tak úzké, že nemohla pořádně roztáhnout nohy a musela je držet u sebe jako mořská panna.

„Promiňte,“ začala, když poznala, že se už dlouho neudrží. Vítr jí však odnesl slova od úst. „Promiňte!“ zavolala tentokrát hlasitěji.

Její nosič k ní otočil hlavu a v témže okamžiku klopýtl a svalil se spolu s ní do studené vody. Fanny se ponořila pod hladinu, lokla si vody, jež měla silně slanou chuť, hned se však vynořila a zalapala po vzduchu. Nohy jí podrážel silný proud, a tak znovu padla do vody. Okamžitě pochopila, proč bylo nutné, aby cestující byli na břeh odnášeni. Nešlo o žádné zbytečné ohledy, ale bylo to prostě proto, že tu byl tak silný proud.

Podařilo se jí vztyčit, na sekundu ucítila pod nohama písčité dno, nadechla se a už byla opět vtažena pod vodu.

V plících už jí nezbýval žádný vzduch. Ne, neumřu, umínila si. Ne tady, tak blízko u cíle. Napjala všechny svaly, aby se opět vynořila nad hladinu. V tom okamžiku ji uchopily dvě silné paže, vytáhly ji nahoru a pevně svíraly. Lapala po vzduchu a nic neviděla, protože jí v očích pálila slaná voda a k tomu ji oslepovalo slunce. Teprve když se trochu vzpamatovala, poznala, že jejím zachráncem je nějaký jiný muž s tmavou kůží, jenž byl však oděn do promočeného světle hnědého obleku. Nesl ji, jako by byla nemocné děcko. Fanny mu bez dlouhého rozmýšlení položila ruce kolem krku a pevně se k němu přitiskla. Ráda by mu poděkovala, ale z toho množství slané vody, kterou spolykala, se jí zvedal žaludek.

„Vítejte ve Swakopmundu!“ zamumlal ten muž s úsměvem a těžce oddechoval. Na chvilku se zastavil, aby si odpočinul. Jeho hlava byla tak blízko jejího obličeje, že viděla nejen černé vousy na jeho tmavé pleti, ale dokonce třpytivé kapky vody na jeho hustých řasách. Odstín jeho kůže byl temně hnědý, ale zdaleka ne tak tmavý jako u jiných nosičů. Jeho hnědozelené oči jí připomínaly kmen stromu porostlý mechem. Měl široký nos a plné, hezky vykroužené rty. Přes mokré šaty cítila Fanny nejen jeho bušící srdce, ale také tvrdé svaly na jeho pažích. Vzápětí si uvědomila, že její mokré bílé šaty jsou teď skoro průhledné.

„Tak vítá Swakopmund své hosty.“ Muž ze sebe vyrazil hrdelní smích, doprovázený přátelským svitem jeho tmavých očí. Fanny mu mimoděk úsměv oplatila.

„Přesto vás zde srdečně vítám, slečno von Gehring.“ Zvolna kráčel dál zčeřenou vodou.

Slečno von Gehring? Jak přišel na to, že je Charlotta? Je to snad Ludvík, Charlottin snoubenec? Zatímco Fanny uvažovala, jak má zareagovat, zaregistrovala nějaký nový, velmi příjemný pocit všude tam, kde se jejich těla dotýkala. Posedl ji zmatek. Odkašlala si, protože ji ještě pálilo v hrdle od vší té slané vody, kterou spolykala. „Jak víte, že jsem Charlotta?“ vyrazila ze sebe chraptivě.

Opět se zastavil, aby nabral dech. Po hustých řasách mu stékal pot. „Na chvilku vás postavím, ale pevně se mne držte.“ Fanny přikývla. Sotva se však její nohy dotkly dna, měla co dělat, aby se na nich udržela. Přitiskla se k muži silněji, takže nyní cítila, jak se mu při nádechu zvedá břicho. Jeho pach ji uvedl ve zmatek, ještě nikdy nebyla žádnému muži tak blízko. Věděla, že je nutné, aby si uchovala chladnou hlavu a neudělala nějakou fatální chybu.

„Takže odkud víte, kdo jsem?“ zakřičela, aby přehlušila hluk příboje.

„Bylo domluveno, že slečna von Gehring půjde přes palubu jako druhá – a kromě ní a vdaných žen byla na palubě jen ta ubohá učitelka.“

Fanny se dotklo to označení. „Proč ji nazýváte ubohou? Protože pracuje za peníze?“

„Ne.“ Jeho hlas zněl náhle tvrdě. „Protože Okahandja, misijní stanice, na kterou jsme ji měli dopravit, byla před třemi dny vypálena a všichni misionáři a učitelky pobiti.“

Fanny polkla naprázdno. Pobiti. Charlotta měla pravdu. Pracovat na misii bylo mnohem nebezpečnější, než si představovala.

„Ale proč? Jak se to mohlo stát?“

Jeho oči potemněly a obličej zvážněl.

„Nikdo přesně neví, co se stalo. Jisté je jen to, že jsou všichni mrtví. Myslím...“ Zaváhal, pak narovnal svá široká ramena, odkašlal si a pokračoval. „Je to ohavný zločin. V této zemi bude trvat ještě dlouho, než tu zavládne klid. Ale pojďme dále, jste už očekávána.“ Znovu ji zvedl do náruče a obezřetně hledal cestu valícími se vlnami.

Otřesená Fanny myslela na pátera Gregora, přesvědčeného misionáře, který před třemi lety navštívil klášter Reutberg a jako první ji přivedl na myšlenku vydat se do Afriky. Modlila se, aby se mu nepřihodilo nic tak strašného.

„Proto musím tu učitelku litovat. Nikdo neví, co s ní nyní bude,“ přerušil muž její myšlenky. „Pro bílou ženu tu není mnoho příležitostí, jak si vydělat peníze.“

„Slyšela jsem, že v koloniích je velký nedostatek bílých žen.“

„Kdeže! Ty hezké nebo majetné se mohou provdat. Ale ty ostatní skončí v nevěstinci. Víte, kolik tu pobíhá všelijakých pobudů? Ti jen čekají na to, aby mladou ženu přivedli do neštěstí, a pak už jí nezbývá nic než nevěstinec.“

„Což tu nelze získat práci učitelky nebo guvernantky?“

Co tady vlastně dělám? poděsila se Fanny. Musím se smířit s tím, že mi zbývá jediná možnost, a tu mi darovala Charlotta. Jako by nade mnou držela ochrannou ruku. Měla bych hledět kupředu a začít myslet stejně jako Charlotta.

„Pro bílé ženy tu zatím moc slušných pracovních příležitostí není. Snad se to změní s tím, jak kolonie poroste. Bílí si vybírají pouze černé služebnictvo, protože mu nemusí skoro nic platit, a sotva jsou bílé děti dost staré, pošlou je do německého internátu. Tím se zdejší lidé snaží zabránit tomu, aby se jejich děti příliš přátelily s černými.“