Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľa

ISBN 978-80-570-1260-3

Obálka, grafická úprava a sadzba Dušan Király

www.jelenicintorin.sk

Obsah

SIMULÁTOR A VENUŠA V OKNE

DIEVČA Z DROGÉRIE

HIGHLANDER

ORLY, ROPUCHY A PRÁZDNA ŠKATUĽKA

TRI GRÁCIE

ZAKLIATA ZIMNÁ RUŽA

ARCHÍV IGELITIEK, A PIETA ZA KREDITKOU

ŽONGLÉR V SPÁLNI

JA V SESTRINEJ BUNDE NA EIFFELOVEJ VEŽI

POSLEDNÁ PRAŽENICA

MAJÁK NA DNE VRECKA

ZRADNÉ VODY MACAJSKÉHO ZÁLIVU

DEŇ KEĎ SA ZJAVIL JEŽ

RUŽENEC BEZ KRUCIFIXU

THUN, MACKO PÚ A POHOTOVOSŤ

MANEKI-NEKO ZA TRI DOLÁRE ŠTASTIE NENOSÍ

ANALFABET S RUBIKOVOU KOCKOU

OSVIETENIE PRED ZÁVEREČNOU

JA, OPICA, TARANTULA A HITLER

VAŇOVÁ SEANSA A PODZEMNÉ JAZIERKO V MOJEJ KÚPEĽNI

MUŽ ČO SADIL PALMY

KOKOT SKURVENÝ A MAKAK Z BUENOS AIRES

TRADEMARK

TURECKÁ TELENOVELA

NÁVRAT MÁRNOTRATNÉHO SYNA

ČLOVEK 21. STOROČIA A JEHO MÚZY

ŠTYRI DNI, TRI DIAGNÓZY

ZÁZRAČNÁ PILULKA

OKIENKO ČÍSLO ŠTYRI

PAVÚČÍ BRLOH

MESTO DAŽĎA

MRAZIVÁ KANADSKÁ NOC A TEPLÉ MLIEKO

AMERICKÉ PSYCHO NA KANADSKO - MALAJZIJSKÝ SPÔSOB

I AM WORTH IT

ZNAK ALEBO PŠENICA

JEŽ A MATKA TEREZA V ČIERNO-RUŽOVOM VYDANÍ

DREAMJOB

AKO SA STAŤ ÚSPEŠNÝM BUSINESSMANOM

MUŽ BEZ TVÁRE, ČIERNA VDOVA A PĽUŠČENKO PODNIKATEĽ

NAHÁČ, BAPTISTICKÝ KOSTOL A MARTA

RUSKÁ ROZPRÁVKA

MOJA KAMARÁTKA JAŠTERIČKA A LÍSTOK DO ŠANGHAJA

DOMOV, SLADKÝ DOMOV

BANÁNOVÁ DIETA A TOMÁŠOVE PONOŽKY

START LINE

TAJNÁ ZÁHRADA

MALCOLM IS ASSHOLE

BOH ŤA MILUJE

WEST END

DVA MATRACE PO INDOCH A LIETAJÚCE TENISKY

GABRIELA A SIMONA

ŽIVOT JE AKO POHÁR TEQUILY

NA DRUHEJ STRANE DÚHY

O TCHOROM MLÁĎATI

KRÍŽOVÁ CESTA

BETLEHEMSKÁ HVIEZDA

NARODENINOVÝ VÝSLUCH

VYTRIEZVENIE

DVADSAŤOSEM KIMOV, ZEMETRASENIE A ŠARKAN

NOVOROČNÝ PRÍPITOK

VÝPOVEĎ ZA ZÁSLUHY

LEŠTIČ POHÁROV

RAFAELA, FILIP, PIERRE A ŠŤASTNÝ POHÁR

JA VERZUS KÓREJSKÁ MÚMIA

VĎAKA TI, LINA

ON MY WAY

NA POKRAJI SÍL

HOLOBRIADOK SO SLONÍM APETÍTOM

ŠKOLA ŽIVOTA

FUCKING LUCKY BASTARD

HORÚČKA SOBOTŇAJŠEJ NOCI

TSUNAMI

LIFTBOY

ZA HRANICOU SVOJICH LIMITOV

SPLNENÝ SEN

CHLAPEC NA TELEFÓN

JA A MOJE DRUHÉ JA

POTÁPANIE SA V NOČNOM JAZERE

OKNO S LAMPOU

ŠESŤ DNÍ

IND, TALIAN, ČÍŇAN A MEXIČAN

DOM HRÔZY

PES FILOZOF A STRATENÁ ČAJKA

OPERÁCIA MOJŽÍŠ

EAST VAN

JA A NISH

ČAKANIE NA HAROLDA

PLNÝ DOM

GALGAN V ŽENSKOM TELE

PRVÉ RANDE

DEMOLÁTOR

V PODZEMÍ

CUDZINEC

DIEVČA Z PARKU

SOMALČAN VERZUS BIG MIKE

NOČNÝ KÚPEĽ

SLÁVNOSTNÁ PONOŽKA A MARTINA

NAJDLHŠIA NOC

KONIEC HRY

CHORVÁTKINE SLZY

S HOLÝM ZADKOM NA ÚTEKU

KARIÉRA NA UNIVERZITE

BEZĎÁK, TRASORÍTKA A ŽABA S DIEROU NA ZADKU

RAŠELINA, BASKETBAL A ŠIŠKY

KROKODÍL DUNDEE

PRECHÁDZKA RUŽOVÝM SADOM

VO VYHNANSTVE NA OSTROVE BURINY

TURKYŇA S PLAMIENKAMI V OČIACH

NYMFA V ZÁHONE

HLADNÝ CESTOVATEĽ

ZLOVESTNÉ MRAKY NA HORIZONTE

TRI NANUKY NA VEČERU

O SPERMOBANKÁCH, BASKETBALE A MALÝCH ČERNOŠKOCH

DOBITIE NESKROTNEJ HORY

LOPTA Z LESA

JELENÍ CINTORÍN

ZÁZVOR NA DUŠU

BIBIMBUBU

KLAUDIA A BECI

DIVÉ KVETY

JA A KLAUDIA, SAMI NA OSTROVE

KANADSKÉ SAFARI

POSLEDNÁ KVAPKA

STEVEHO TAJNÝ SEN

PÁN VETRA A HODINKY ZA TRI DOLÁRE

ROPNÉ VRTY A DERAVÁ KOŠEĽA

CANADA DAY

POTEMKINOVA DEDINA

ZA VŠETKY PRACHY LAS VEGAS

SHON A NEREZOVÝ HRNIEC

PIKNIK V PARKU

TRI KRČAHY PIVA

PRÍZRAK NAD WEST ENDOM

SMAJLÍK V TRÁVE

ČAKANIE NA SIGNÁL, DRUHÉ KOLO

KOSTNATÝCH SLOVÁKOV VLCI NEŽERÚ

NINJA S KOSAČKOU

VANCOUVERSKÉ PITIE PIVA

NA POTULKÁCH

ČIERNY DEŇ

PRE JEBAČKU STRATIL HLAVU

SEMIENKO POCHYBNOSTÍ

NEVYSLOVENÉ ŽELANIE

BULHAROVA SPOVEĎ A MAFIN Z HASTINGS STREET

BIELY FELAS SA NEMÁ ČO VLÁČIŤ S ČERNOŠKAMI

NA PIVE V LESE

VRAH ŽIAB

ŽÚRKA STOROČIA

STRATENÁ ZÁHRADA

JA VERZUS MORIS

NEVYDARENÁ DERNIÉRA

NA SLOBODE

PLAYBOY Z YALETOWNU

DÚHOVÁ RYBKA

OSTROV JABĹK A UMELCOV

ADEUS MARCIO!

TRAJA KRÁLI

DIEVČA Z KAVIARNE

POMÄTENÝ BEDUÍN

MANDARINKA PRE ANGELU

RÁMEN PLNÝ SPOMIENOK

S LAZARETOM NA RAŇAJKÁCH

ZBOHOM VANCOUVER

SRDCOVÁ OSMIČKA

SIMULÁTOR A VENUŠA V OKNE

Bol práve pondelok ráno a ja som prišiel do práce značne rozladený. Zapol som počítač, no namiesto toho, aby som si otvoril mail a pustil sa do práce, flákal som sa len tak po internete. Môj život zastal v mŕtvom bode, rozhostilo sa okolo mňa absolútne bezvetrie. Vedel som, že netreba hneď panikáriť, nie každý deň fúka priaznivý vietor, ktorý vás zavedie tam, kam máte práve namierené. Občas je more pokojné a jeho hladina rovná ako zrkadlo a vám neostáva nič iné ako len dúfať, že to nepotrvá dlho. Rok 2015 som si zvolil za normalizačný, naordinoval som si v ňom jasné pravidlá a ciele ktorým som podriadil úplne všetko, cieľ bol jasný: našetriť dostatok prostriedkov na to, aby som konečne mohol vypadnúť z tejto banánovej republiky. Prvý mesiac - dva išlo všetko podľa plánu, peniaze sa pomaličky rinuli v skromných čiastkach na účet v banke a ja som medzitým pátral po možnostiach, ako a kam vycestovať. Zo začiatku som sa ničomu nebránil, či už sa jednalo o dobrovoľnícku prácu v Afrike, cez pracovnú stáž v Amerike, až po študijné pobyty v Číne. No po dlhom zvážení všetkých pre a proti sa do užšej selekcie nakoniec dostali dve - tri destinácie. Prvá z nich bola stáž v slnečnej Kalifornii, na ktorú som pred dvoma týždňami absolvoval pohovor cez skype, vôbec môj prvý pohovor v angličtine. Celé dni pred pohovorom som poctivo precvičoval odpovede na možné otázky, ktoré sa dali predvídať, skončilo to tak, že už som si mrmlal „i would like“ aj zo sna. V deň D som sa vypýtal z roboty o hodinu skôr, povinne som si udrel jedno pivo, nech sa mi rozviaže jazyk a sadol si do horúceho kresla pred obrazovkou počítača a nervózne čakal na spojenie zpoza veľkej mláky. Zvažoval som, či si neotvorím ešte jedno, reku možno budem ešte o čosi zhovorčivejší, však chľast zo mňa aj tak neucítia, no radšej som sa rozhodol neriskovať. Bol som nervózny ako pes, už mi bolo aj celkom jedno, či to posraté miesto dostanem, hlavne nech už je ten pohovor za mnou. Nakoniec to celé trvalo dlhých, prebolestných osemnásť minút, no mne to prišlo ako celé popoludnie. Dievča s piercingom v nose mi dávalo otázky, ktoré som presne čakal, no sem tam som sa aj tak zakoktal alebo stratil niť, no ona len pritakávala, akoby to ani nebolo pracovné interview, ale linka pre ľudí v núdzi a ja som za každou druhou vetou čoraz smelšie opakoval „it is big challenge...“ až mi prišlo vcelku dosť smiešne, prečo sa vlastne sám vystavujem takému poníženiu len kvôli nejakej neplatenej stáži. Na záver mi položila (celkom nečakanú) otázku prečo som sa rozhodol práve pre nich a jemne ma podpichla: ,,ja viem, stráviť leto v Kalifornii, kto by nechcel!“ Mal som sto chutí tej krave rovno povedať, že na rozdiel od nej mám na krku hypotéku a kebyže stojím len o dovolenku pri mori, určite by som sa neterígal do nejakej posratej Kalifornie, aby som tam minul všetky svoje úspory. A čo ma len stáli odriekania, keby len vedela, že som prežil celý rok bez toho, aby som si kúpil čo i len jediný kus nového oblečenia a tak som musel chodiť do práce vo svetroch, čo mali lakte už celkom vyšúchané z toľkého trenia o nespočet kancelárskych stolov, čo som za posledné roky mojej „plodnej kariéry“ vystriedal. Zahľadel som sa na jej piercing v nose, nadýchol sa a zopakoval najmenej po stýkrát „it is big challenge...“. Samozrejme že sa mi už neozvali. No nebol som sklamaný, bral som to ako osud, chlácholil som sa, že aj tá najhoršia skúsenosť je vždy skúsenosť a na tom som sa rozhodol stavať. Veď jednako by bolo naivné si myslieť, že hneď prvý pohovor pretavím do úspechu. Prešlo pár dní a ja som na Kaliforniu celkom zabudol, bolo na čase si zase vyhrnúť rukávy a vyskúšať niečo iné. Všetku svoju pozornosť som teraz upriamil na Kanadu. Nie žeby som nejak extra o nej sníval, bral som to skôr prakticky, naučím sa tam poriadne angličtinu, získam sebavedomie a potom sa už plne vrhnem na krajinu mojich snov, Japonsko. Kanada mala byť len akýsi medzistupeň, či povinná zastávka na ceste za vyššími cieľmi. Každý rok boli pre 315 najrýchlejších uchádzačov pripravené špeciálne ročné pracovné víza a ja som dúfal, že budem jedným z nich. No samozrejme ako vo všetkom, aj tu musel byť nejaký „malý“ háčik. Ten spočíval v tom, že na víza do Kanady si brúsilo zuby poriadne veľa ľudí, záujem niekoľkonásobne prevyšoval skromný počet miest. Na internete ste mohli poľahky nájsť rôzne uzatvorené skupiny, kde sa len denno - denne prepieralo, čo je nové na stránke kanadskej ambasády a ako správne a čo najrýchlejšie vyplniť registráciu, keď sa konečne kvóta pre ďalší rok otvorí. Pripadal som si ako nejaký utečenec z Afriky, čakajúci spolu s mnohými ďalšími rovesníkmi s podobným trpkým osudom, na životnú šancu. Stačilo, aby som na okamih zavrel oči a už sa predo mnou mihotali svetlá večerného Toronta, majestátne vrcholky hôr Rocky Mountain, či zelené lúky, na ktorých sa pasú soby a jagajúce sa rieky plné pstruhov. No každý emigrant na tomto svete si na ceste za svojim snom musí prejsť uličkou poníženia a často býva až nečakane dlhá a tŕnistá. Tu ste nemuseli čeliť nebezpečným prevádzačom, či mínovému poľu, ani preliezať ostnaté ploty, či hĺbiť tunely. Ak ste chceli do Kanady, museli ste prejsť „len“ cez jednoduchý dotazník. Áno, znie to nevinne, veď čo by malo byť predsa tak strašidelné na pár stranovej registrácii, kde musíte vyplniť do krátkych koloniek len bežné osobné údaje. Tiež som si to najprv myslel, no netreba zabúdať na to, že ak ste chceli uspieť, váš čas musel byť najhoršie tristopätnásty v poradí a to podľa všemožných odhadov znamenalo dostať sa niekde pod dve minúty. Ach, kiež by som mohol radšej kopať podzemné tunely! No človek, keď ma sen, akosi ľahšie sa vie zaprieť v tom bahnisku, ktorým sa brodí životom a tak som začal poctivo trénovať na „simulátore“. Áno, počujete dobre, na simulátore registrácie! Vyzeralo to presne ako skutočný dotazník podľa predlohy z minulého roku a dokonca vám to zmeria čas, účel svätí prostriedky, dámy a páni. Pre mňa uličku poníženia predstavoval práve tento smradľavý simulátor ktorého vypĺňaním som sa ponižoval každý boží deň, znova a znova bojujúc o najlepší čas ako v nejakej šialenej videohre. Dnešok nebol výnimkou z toho, aby som nevyšiel z cviku, každé ráno som si ho dva-trikrát vyplnil, dúfajúc, že sa tak čoskoro dostanem pod dve minúty. No ako naschvál, dnes mi to vôbec nešlo, v kolónke „platnosť pasu“ som zle vyplnil políčka a tak som stratil drahocenné sekundy, zaklial som a tresol s myšou o stôl. Znechutene som sa postavil od počítača a podišiel k oknu a vtom som zmeravel. Žena v oranžových nohavičkách odostierala závesy na balkóne v budove naproti. Nebola to žiadna stará ludra, práve naopak, slečna mala skutočne dokonalú postavičku a ako nemotorne bojovala so závesom, veľké pevné prsia sa jej hompáľali sem a tam. Celé to trvalo možno nanajvýš päť sekúnd, no bola to vskutku jedinečná chvíľa, veď aká je už len šanca, že počas tak krátkej chvíle budete pozerať práve tým správnym smerom. Ešte dobrú minútu po tom, ako sa vytratila z balkóna, som stál pri okne so zatajeným dychom, ani sa nehnúc, len aby som ju neodplašil, keby sa náhodou vrátila. Takéto veci sa možno stávajú bežne vo filmoch či romantických knihách, no mne sa to prihodilo vôbec po prvý raz v život. Pripadal som si, akoby som uzrel vzácneho vtáčika, či padajúcu hviezdu. Pre moju dušu, strápenú večným vypĺňaným nekonečného dotazníka, to bolo príjemné osvieženie. Zamračenú grimasu na mojej tvári vystriedal blažený úsmev, otvoril som okno, párkrát sa zhlboka nadýchol, poslednýkrát zažmurkal na balkón neznámej venuše a sadol si nazad k simulátoru. Pár pokusov nato sa mi podarilo výrazne sa priblížiť k vytúženému času pod dve minúty, ktorý mi dával veľmi sľubné vyhliadky na úspech, ak pôjde do tuhého. Spokojne som zatvoril simulátor, zašepkal „Kanada, už letím!“ a pustil sa do výroby parkovacej tabule pre obchodný dom.

DIEVČA Z DROGÉRIE

Dievčatá a sex už nevyhľadávam, teda nie žeby som o oboje nestál, to určite áno, no rozhodol som sa, že bude lepšie, ak si zvyknem na život bez nich. Zo začiatku to bolo ťažké, hlavne úplne sa dištancovať od sexu, no čuduj sa svete, s troškou cviku a disciplíny som to za pár mesiacov dokázal. Mylne som sa domnieval, že ak budem žiť bez telesnej žiadostivosti, zbavím sa akejsi vrodenej slabosti, ktorá má vždy dostala do maléru. Koľko peňazí takto ušetrím o tom už ani radšej nebudem hovoriť. Kamoš, ktorý sa práve rozišiel s dievčaťom, prišiel nato, že keď spočíta všetko, čo do svojej frajerky investoval (darčeky, pozornosti, romantické večere), vyšla ho jedna súlož minimálne na sto eur. Zachechtal sa, že nabudúce, keď dostane zase raz chuť na ženu, radšej si zaplatí luxusnú prostitútku, bude ho to stáť menej a aj sex bude určite lepší. Je to možno úsmevné, ale žiaľ, aj tak trochu pravdivé. Muž a žena sa sexuálne priťahujú, to je to, čo nás núti zodvihnúť zadok z teplej barovej stoličky, len aby sme zo seba vzápätí spravili úplných hlupákov. Čisto pudová záležitosť domnieval som sa, teda aspoň donedávna som bol o tom hlboko presvedčený a možno by to tak zostalo i dodnes, keby som si minulú nedeľu na parkovisku pred supermarketom náhodou nespomenul, že musím ešte skočiť kúpiť mydlo, teda ak som si nechcel umývať ruky sprchovým gélom ešte ďalší týždeň. Vbehol som do najbližšej drogérie, schmatol prvé tekuté mydlo, čo mi prišlo pod ruky a zaradil sa do radu k pokladni. Bez záujmu som sledoval, ako predavačka blokuje obsah košíka tlstej pani predo mnou a možno by som si aj schuti zívol, keď v tom mi zrak skĺzol na drobné uško pokladníčky. Vykúkalo spod dlhých blond vlasov a ja som naň zažmurkal, akoby sa mi snažilo čosi povedať, ba čo povedať, je to predsa ucho, tak najskôr by sa patrilo niečo doňho zašepkať. Ale čo? „Prosím vás, kde máte zubné kefky“ alebo „koľko stojí tamten šampón?“ Premeral som si to dievča ešte raz a to poriadne, veď predsa ako som ju mohol predtým tak trestuhodne prehliadnuť! Áno, na prvý pohľad nič, čo by stálo extra za reč, tvár síce nebola škaredá, ale rovnako ani ničím zaujímavá, postavička chudučká, ale na môj vkus až veľmi a prsia taktiež žiadna veľká sláva. No, keby že sa ma spýtate či by som ju chcel tu a teraz, teda samozrejme že by to išlo, jedným šmahom ruky by som zmietol na zem celý nákup tlstej panej predo mnou a vyprášil ju na pulte pokojne pred očami celej drogérie. Ale to je zle postavená otázka, som predsa chlap, rovnako by som mohol vyprášiť aj tu tlstú pani, pokým by jej ona blokovala nákup, prečo ma to až tak ťahá k tomu dievčaťu, ktoré sa mi vlastne ani nepáči. Znervóznel som a tak som radšej schmatol reklamný časopis zo stojanu a tváril som sa, že v ňom listujem. Keď som prišiel na rad, vysypal som mince na pult, strčil mydlo aj s časopisom do igelitky a radšej rýchlo vypadol. Celú cestu domov som pred sebou videl chudučkú predavačku, ako deň čo deň bez slova blokuje vložky, plienky, či krémy a jej chutné uško, trčiace spod svetlých vlasov. Keď som vyložil nákup, otvoril som si pivo a zvalil sa na gauč zaprataný špinavou bielizňou. „Kedy tu s tým končíš, počkám ťa vonku?“ zašepkal som. Áno, to je presne to, čo som mal zašepkať do toho uška, magickú formulku, ktorá z tichej múmie vykúzli usmievavé dievča. Glgol som si z piva a načiahol sa k taške, zostalo v nej už len mydlo a reklamný časopis z drogérie. S nezáujmom som v ňom začal listovať, až som náhle zastavil na strane s reklamou na zubnú pastu, z ktorej sa na mňa usmievalo pekné dievča s dokonalým chrupom. Odpil som si z piva, postavil sa aj s časopisom a nespúšťajúc oči z usmievajúcej sa slečny som podišiel k oknu. Aj keď sa to zdalo byť už nemožné, v slnečnom svetle sa zdali jej zuby ešte o čosi viac belostnejšie. Položil som pootvorený časopis na okenný parapet, spravil dva kroky vzad a usmial sa na dievča „ak ti to nevadí, tak si ťa tu nechám“ odkašľal som si a dodal „aspoň takto budem mať doma zastúpenú ženskú krásu.“ Vtedy som pochopil, že som sa poriadne prepočítal, nemôžete zo svojho života len tak vyňať ženy a myslieť si, ako ste prechytračili prírodu. Figu borovú, muž potrebuje ženu k životu, tak ako potrebuje dýchať vzduch, zoberte od muža ženy v akejkoľvek podobe a forme a on zdegeneruje v také čosi, čo sa postupne stalo i zo mňa. Začal som chápať moje čudesné správanie za posledných pár dní. Tak napríklad, minulý týždeň ma prepadlo v práci náhle nutkanie zadať do googlu výraz „žena“ a potom som si len tak celú hodinu pozeral obrázky žien. Na tom by samozrejme nebolo nič zvláštne, chlap si predsa furt pozerá na internete ženy, no s tým rozdielom, že mne stačili aj oblečené! Chápete? Ako taký uchylák som si celý večer prezeral fotky všakovakých neznámych žien na stránkach s dámskou konfekciou, namiesto toho, aby som si pustil nejaké poriadne porno. Chvíľu som zapochyboval, či som v poriadku a nemal by som radšej navštíviť psychiatra a aha ho, to som mal ja hlupák len zúfalý absťák po troške ženskej krásy. Od toho nedeľného popoludnia časopis z drogérie zostal na okennom parapete už nastálo. Keď sa mi opozerá slečna s dokonalým úsmevom, nalistujem si pre zmenu nejakú inú dámu a je mi celkom jedno, či to bude reklama na šampón, či na farbu na vlasy.

HIGHLANDER

Kiež by sa dalo boľavé srdce vybrať ako apendix, určite by som sa na taký zákrok podujal. Predstavujem si, že srdce, ktoré je plné lásky k človeku, ktorý o to nestojí, časom postupne splesnivie, až úplne sčerná. Chirurg vám ho vytiahne z tela a odvráti tvár, až taký strašný puch sa vám vyvalí z hrudníka. A čo s ním potom? Poslať ho do spaľovne, či rovno šmariť do koša? Hmm, ja by som si ho nechal naložiť do formaldehydu a zobral domov, položil by som si ho na nočný stolík k posteli a na fľašku nalepil visačku s menom ženy, ktorá za to všetko môže. A či by som sa necítil prázdny bez srdca? Určite nie viac ako s tým starým, samovoľne mokvajúcim už celé roky. Ktovie, možno by mi časom vykvitlo v hrudi ako malý púčik srdce nové, zdravé a ja by som už nikdy nedovolil, aby dopadlo ako to plávajúce vo formaldehyde. Raz večer, keď som nastúpil do električky, všimol som si, že niekto na mňa spredu vozňa máva. Sprvu som si myslel, že pozdrav asi nie je určený mne, keďže chlapova tvár sa mi nezdala povedomá, no keď videl, že nereagujem, zakričal moje meno a tak som voľky nevoľky podišiel k nemu a skúmavo sa zahľadel do jeho tváre. „Mišo?“ váhavo som ho oslovil, chlap vykúzlil veľký úsmev na znak, že mi to konečne došlo a naznačil, nech si k nemu prisadnem. Mišo bol môj spolužiak zo základnej školy, no neboli sme si nejako extra blízki a po skončení základky sme jeden o druhom nevedeli zhola nič. Očividne mal dobrú náladu, že si môže skrátiť dlhú cestu do mesta klebetením s niekým, pálil na mňa jednu osobnejšiu otázku za druhou „si ženatý?“ Pokrútil som hlavou. „Máš deti?“ Pokrútil som hlavou druhýkrát a nepohodlne sa zahniezdil na stoličke, ľutujúc, že som nenastúpil radšej do druhého vozňa a tak sa vyhol tomuto „kamarátskemu“ výsluchu. Mišovi sa na ksichte rozhostil pripečený úsmev, zdalo sa, že je veľmi spokojný s mojimi odpoveďami. Plesol ma po pleci a uškrnul sa „há, tak to sme zostali už len traja!“ Nechápavo som naňho pozrel „ako to myslíš, traja, aký traja?“ Rozrehotal sa ako keby si náramné užíval moje rozpaky a nespúšťajúc oči z dievčaťa v krátkej minisukni, ktoré práve nastupovalo do vozňa, dodal „mám to všetko zmapované kámo, vravím ti, z celej našej triedy sme zostali už len my traja, ja, ty a Adam.“ „Myslíš Adama čo teraz robí vyhadzovača na tej diskotéke?“ nechápavo som sa pýtal ako sprosté decko otca po odpovediach, ktoré aj tak nepochopí. Keď sa Mišo konečne nabažil pohľadu na obtiahnutý zadok v minisukni, natočil sa smerom ku mne na znak, že už je zasa plne koncentrovaný len na náš rozhovor. „Áno presne ten, minule som ho stretol, takže som dobre informovaný. Ja, ty a on sme z celej našej triedy poslední, čo ešte nemajú deti! No veril by si tomu človeče?“ Našťastie, na ďalšej zastávke som musel vystúpiť a tak sme si sľúbili, že určite skočíme na pivo, zamávali si a konečne som bol voľný. Ako som tak stúpal do kopca, snažil som sa to všetko postupne vstrebať. Niežeby mi nejako vadilo, že všetci moji rovesníci už vrhli mladé (teda až na nás troch), považoval som to za úplne normálne, veď máme už po tridsiatke a tak by sa už aj patrilo. No čo mi robilo vrásky na čele bola „exkluzívna“ spoločnosť, v ktorej som sa práve ako nerodič ocitol. „Ja, Mišo a Adam“ zamrmlal som si popod nos a pridal do kroku. Stavím sa, ba viem to celkom presne, že nakoniec budem ten úplne posledný práve ja! Prisámvačku, kebyže môžem, vsadím na to milión, teda ak by som nejaký samozrejme mal. Cítil som sa ako Connor MacLeod vo filme Highlander. On tiež nemal potomka a ako putoval naprieč večnosťou, prichádzal postupne o všetkých, ktorých miloval, až nakoniec zostal celkom sám. Taká je cesta každého Highlandera a ten, kto vydrží až do konca, za odmenu uzrie všetku múdrosť sveta a stane sa všemocným. Ktovie, možno raz, keď sa Mišo s Adam stanú otcami, budem ten posledný práve ja a tak to aj má byť. Svoj osud si nevyberieme, nestojíme oň a aj keď akokoľvek silno kopkáme okolo seba nôžkami, aby sme sa pred ním ubránili, je to márny boj. A či to pre mňa nie je česť? Rodiť deti, to vie predsa každý, no nevyklíčiť ani z miliardy púčikov v tej najúrodnejšej pôde, to chce viac než dobrý kumšt. Niekto alebo niečo musí nad vami neustále držať ochrannú ruku, dohliadať ,aby ste rástli nie tak ako fúka vietor, či ako sa to hodí prírode, ale ako bonsaj, tak ako určí „vyššia moc.“ Či sa bábätkám nezväzujú nôžky proti ich vôli aby im rástli zdravo aj keď to prináša toľko bolesti? Môže hlúpe dieťa azda pochopiť, že to, čo sa na prvý pohľad zdá ako otcovský trest, je len pre jeho dobro. Viesť plodný život nemusí nevyhnutne znamenať plodiť deti, veď ako môžeme rodiť, či nebodaj si vychutnávať plody nášho života, keď sme ešte ani sami nestihli dozrieť. Presne tak, Mišo a Adam, prajem vám dobré ženy a veľa, veľa potomstva...čierny Peter patrí mne.

ORLY, ROPUCHY A PRÁZDNA ŠKATUĽKA

Celý deň ma bolela hlava a tak keď som sa konečne dotackal domov, dal som si rýchlu večeru ako zvyčajne a namieril si to rovno do postele. Nebolo ešte ani päť hodín, no vonku sa už úplne zotmelo a tak som vyhrnul roletu a ľahol si tak, aby som mohol pozorovať nočnú oblohu rovno z postele. Výhľad to teda nebol bohvieaký, deväťdesiat percent plochy okna zaberalo čierne nebo a tých pár striech budov, ktoré sa ešte tiesnilo na samom spodku, mohlo byť vôbec rado, že sa vošlo do záberu. Nechcelo sa mi veriť, že dnešný večer vyjde skoro celý navnivoč, veď som mal ešte len pred pár hodinami toľko plánov. Chcel som sa pustiť do novej knihy a neskôr skočiť s kamarátom do mesta na pivo, no tupá bolesť hlavy neustupovala, práve naopak. Pozrel som na hodiny, do stretnutia ostávalo ešte niečo vyše troch hodín a tak ma napadlo, že keď si možno troška pospím, bolesť vyprchá. Zavrel som teda oči a snažil sa čo najskôr zaspať, no hlavou mi poletovalo až príliš veľa myšlienok, rozutekaných po ďalšom otrockom dni, strávenom za počítačom. Asi po pol hodine som to vzdal, otočil sa na chrbát a zahľadel sa do okna. Na celom nebi žiarila len jedna hviezda, ostatné pohltil svetelný smog mesta. Len som tak nehybne ležal ako prevrátená korytnačka a civel na tú jagavú bodku, až som si všimol, ako pomaličky pláva po oblohe. Napadlo ma, že to možno nakoniec ani nie je hviezda, ale skôr nejaká umelá družica, či vesmírna stanica s ruskou posádkou na palube. V dnešnom svete si už nemôžete byť istý ani posratou hviezdou. Bolesť dosiahla najvyššiu intenzitu a tak som si prehodil cez hlavu perinu a schúlil sa do klbka. Tma ako v hrobe, len tlkot môjho srdca a plávajúce svetielko v čierňave vysoko na orbite. Kráčam za tým svetlom temným lesom, mesiac osvetľuje úzky vyšliapaný chodníček a biele kamene, rozsypané všade navôkol. Naraz sa jeden z nich pohne a potom i druhý a tretí. Zmeraviem od hrôzy, sú to vtáky, orly biele ako sneh, sú ich stovky, možno tisíce, prebúdzajúc sa, trepocú nemotorne krídlami a pozorujú ma mŕtvymi očami. Rozmýšľam, čo za prírodná katastrofa sa tu musela odohrať, počul som historky, ako občas na pobrežie vyplaví desiatky popletených veľrýb, no o operených dravcoch som jakživ nepočul. Možno nejaká otrava či strašný vírus, alebo niečo oveľa horšie, na čo radšej ani nechcem pomyslieť. Trepot krídiel silnie, niektoré vtáky sa už snažia nemotorne postaviť na nohy, ozve sa aj prvý škrekot, pri ktorom mi naskočí husia koža. Neviem, kde to som a už vôbec nie, prečo som tu, no inštinkt mi velí „si v nebezpečenstve, uteč!“ Rútim sa dolu údolím až mi idú pľúca vyskočiť z hrude, biele fliačiky okolo cesty sa postupne vytratia a tak na chvíľu zastavím, aby som znova chytil dych. Chvíľu len tak stojím, kým sa troška upokojím a zorientujem, no je príliš veľká tma nato, aby som dovidel ďalej ako len na pár krokov. Naraz v kríkoch za mnou čosi zašuchorí, v mesačnom svite sa zaleskne jeden pár oči, potom ďalší a ďalší, sú všade. „Kŕkk, krŕkk!“ zakrká jedna, potom druhá, až sa spustí celý lesný orchester. Sú to ropuchy, veľké bradavičnaté ropuchy všade, kam len oko dovidí. Jedna z nich priskočí do stredu chodníčka, je poriadne veľká, šedozelená, koža sa jej leskne v mesačnom svite, civí na mňa veľkými, čiernymi očami. Napadne ma, či to nebodaj nie je matka všetkých tých malých žubrienok, čo som ako dieťa pochytal a pitval za našim domom na opustenom stavenisku. Niektorým už dokonca rástli z tela malé nôžky a teraz ma za to stihne odplata. Moje potomstvo za tvoje, taká je karma, bratku! Ropuche nafúkne kŕčok do veľkej bubliny a párkrát s ním mocne zavibruje „cŕn-cŕn!“ Rozlepím oči a zaostrím do tmy, zaspal som. Dvakrát máchnem rukou naprázdno, kým sa mi konečne podarí podľa vyzváňania uhádnuť polohu telefónu na nočnom stolíku. „Áno, prosím...áno, prepáč, zaspal som trochu, stretnutie platí, len budem chvíľu meškať“ rozospalo zašušlem do telefónu a šmarím ho na kraj postele. Nazriem do okna, no po hviezde ani stopy, medzitým, ako som spal, zmenila svoju dráhu na oblohe. Neochotne sa skúsim nadvihnúť na lakti, až teraz si uvedomím, že bolesť je preč, zostalo po nej len trocha malátnosti, ako to už po poobedných siestach býva. Podarilo sa! Človek keď si takto po práci schrupne, stačí možno hodinka či dve a je to ako keby ste sa prebudili znova plný síl do jedného malého extra dňa navyše. Cítim sa ako vymenený, dnešný jalový deň v práci akoby bol už včerajší, ba už ani to nie. Vstanem, zazívam, podídem k oknu a chvíľu len tak civím do tmy. Na okennom parapete stojí už pekných pár mesiacov prázdna škatuľka z priesvitného plastu, zodvihnem ju a opatrne otáčam v mesačnom svite. Pôvodne patrila plyšovému medvedíkovi, ktorého som si kúpil v Hongkongu v obchode so suvenírmi. V ten deň, ako som sa vrátil domov, vyložil som ho z batohu a vystavil na okennom parapete, tak, aby som naňho pekne dovidel vždy, keď budem zaspávať a aby bol takisto prvým, čo uvidím, keď sa ráno budem prebúdzať. Chýbala mi Ázia a tento macko mi mal aspoň trocha uľahčiť návrat do pracovného stereotypu ako spomienka na pekné chvíle strávené v „hlavnom meste Ázie.“ No nevedel som sa rozhodnúť, či ho mám vybaliť z ochrannej škatuľky, alebo radšej nechať tak. Napokon som sa rozhodol, že bude azda lepšie, keď ho tam na nejaký čas nechám, teda aspoň kým sa trocha neaklimatizuje, aby neutrpel príliš veľký šok. Presne tak to robí aj môj otec, keď donesie domov novú rybku z Chovproduktu. Najprv ju ponorí do akvária ešte aj s plastovým vrecúškom, nech si pomaly zvykne na teplotu a prostredie a až potom ju vypustí medzi ostatné rybky. Držiac sa rovnakého princípu, plyšového macka som vybral zo škatuľky asi až po dvoch mesiacoch, no hneď, ako som vyriešil jeden problém, objavil sa ďalší. Za nič na svete som sa nevedel rozhodnúť, ako teraz naložiť s prázdnou škatuľkou. Nebola to žiadna výstavná škatuľka, no jednako som nemal to srdce ju len tak vyhodiť. Bál som sa, že by sa za to medvedík na mňa napajedil, bola to predsa jeho skrýša pred okolitým svetom, či akési materinské lono, ktoré ho chránilo pred vplyvom okolitého sveta, ktorému nerozumel, tisíce kilometrov ďaleko od jeho domova v tejto čudnej zemi bez podzemných vlakov, mrakodrapov, plnej akýchsi mrzutých ľudí s guľatými očami a bielou pokožkou. A tak som sa rozhodol, že najlepšie ju bude zatiaľ ponechať na okennom parapete, aspoň dovtedy kým si to poriadne nerozmyslím, no mesiace plynuli a ja som si na jej prítomnosť postupne zvykol. Stala sa pre mňa akousi pripomienkou, že aj ja by som už konečne mal vyliezť zo svojej ulity bezpečia a istôt a začať žiť. Svet tam za oknom mi ponúkal toľko možností a ja som si z neho bral tak žalostne málo. Človek musí mať neustále sny, to je to, čo z neho robí niečo viac než len úbohého živočícha čo len celé dni spása trávu vôkol seba, aby tak predlžoval svoju holú existenciu. Položil som škatuľku na pôvodné miesto a utrel z nej prach, ktovie, možno je to hviezdny prach, keď stojí tak blízko pri nočnej oblohe. Zažal som, chvíľu počkal, kým si oči privyknú na svetlo a začal sa prezliekať, v tom som si náhle spomenul na orly a žaby z nedávneho sna. Ako som tak nad tým všetkým premýšľal, skĺzol mi zrak na prázdnu škatuľku a ja som sa musel pousmiať. Život má vždy pred nami náskok a občas nás učí ako malé deti. Ako by inak mohol mať prázdny obal väčší význam než lákavá návnada v ňom? Či nie je Kanada len lacná okrasa v podobnom nevábnom obale ako je práve tento? A ak áno, čo je vlastne potom obal?

TRI GRÁCIE

Keď som dorazil do podniku, kamoš už na mňa čakal za stolom. Objednal som si pivo u obéznej barmanky, navlečenej do blúzky minimálne o dve čísla menšej ako jej konfekčná veľkosť a obzrel sa po okolitých stoloch, ako sme dnes na tom so ženským osadenstvom. Na centrum mesta tu mali naozaj lacné pivo, čo spôsobilo že podnik navštevovali najmä študenti. Navyše, každý deň tu hrala nejaká kapela, no obyčajne hrali tak nemožne, že sme žartovali, že sa poskladáme na nejaký úplatok, aby boli radšej ticho. Drgol som kamoša a mykol hlavou smerom k tlstej barmanke, ktorá práve bojovala so špinavými taniermi na tácni „najkrajšie barmanky v meste, super kapela, jednoducho bomba večer!“ Kamoš sa zachechtal, fľochol okom po dievčenskom triu sediacom pri vedľajšom stole a potiahol si z cigarety „no len užívaj, kamarát, dokiaľ môžeš, v Kanade nič také nebude.“ Uškrnul som sa a pokyvkal hlavou „bodaj by si mal pravdu, človeče a čo máš inak nové? Ako to ide s tou východniarkou z internetu?“ Mávol rukou „ále to už je dávno pase, tento víkend idem za jednou do Michaloviec, tak uvidíme, čo z toho bude.“ „Človeče ja už úplne strácam prehľad v tom tvojom háreme, to si kedy stihol splašiť?“ Kamarát sa asi pred dvoma mesiacmi rozviedol a očividne mu sloboda zachutila, zdalo sa, akoby celé tie roky bez flirtovania chcel dohnať za jeden týždeň. Neviem čo sa stalo, ale ešte prednedávnom som bol v partii jediný bez ženskej a naraz som bol obklopený len samými singláčmi, či bývalými ženáčmi. Sprvu ma aspoň tešilo, že budeme môcť spolu baliť baby, no nič také sa nakoniec nekonalo. Hoci sme to párkrát skúsili, bola to hotová katastrofa, nielen že som vôbec nespolupracoval, ale ešte aj odstrašil tých pár žien, čo sa mihli v našej blízkosti. To sa vie, že aj ja by som rád zaboril hlavu pomedzi pár mäkkých pŕs, no pre takého „Highlandera“ ako som bol ja, je asi ľahšia úloha našetriť milión dolárov a tak som to nakoniec vzdal. Odpil som si z piva a pozrel na tri baby pri vedľajšom stole, s ktorými si už dobrú chvíľu vymieňal pohľady môj prisediaci. Aj keď som ich tu videl prvýkrát, bolo mi hneď jasné, že sú to študentky. Časom si vycibríte oko a v týchto troch sa dalo čítať ako v otvorenej knihe. Sedeli pri svojich zvetraných pivách a len sem tam si z nich uchlipli, ako keby to nebola žbrnda za euro dvadsať, ale rovno miešaný drink v luxusnom podniku. Čo sa týka vizáže, nebola to žiadna módna katastrofa, no predsa len bolo vidieť, že svoj štýl si ešte len hľadajú. No to som si ich už pomocou špeciálneho „softvéru“ zabudovaného v mojej hlave vyzliekol, rozpustil im vlasy a odmachlil ich tváre od make upu. Celý tento proces som mal už tak dobre zmáknutý, že podľa ich zovňajšku a iných indícií som bol schopný vytvoriť si podrobnú vizualizáciu ich nahých tiel, ktorá zahrňovala aj tvar ich ochlpenia na genitáliách a iné pikantné detaily. Za pár sekúnd som už mal všetky tri pred očami ako ich Boh stvoril, krúžiac okolo svojej osi ako bábiky vo výklade. „Hmm, dve by som bral do postele okamžite, tá tretia s neoholeným ohanbím by sa dala tiež, no chcelo by to na povzbudenie aspoň tak tri pivá. No jednoznačná víťazka bola blondínka v nemožnej čiernej blúze s veľkými mliečnymi vakmi. Stavil by som sa o všetko, že o také dva tri roky, keď sa naučí nosiť tie správne handry a používať rúž, bude z nej hotová hviezda. Prerušil som kamoša v strede reči a zašuškal „čo hovoríš na hentie tri grácie na tvojich piatich hodinách, len sa netvár, že si si ich ešte nevšimol. Nezdá sa aj tebe, že majú na čele priam napísane kup mi drink a za odmenu si ma môžeš zobrať domov?“ „Hej, tiež mám ten pocit, stále po nás pozerajú... no človeče ja ti neviem, nejako sa mi do toho nechce“ zacedil cez zuby a potiahol si z cigarety. Nemohol som tomu uveriť, núka sa mi tu šanca ako na striebornom podnose si konečne po sto rokoch zasúložiť a ja to takto odignorujem? Čo by som zato dal ešte pred par rokmi, takto si tu sedieť s plným vreckom peňazí, chlípať pivo celú noc a odniesť si domov tamtú študentku s teplým lonom. Tak prečo kurva nie a nie zdvihnúť zadok zo stoličky a namiesto toho tu len tak sedím ako pripečený. Pozrel som na dievčinine zvetrané pivo, mala v ňom ešte asi tak štvrtinu, ak som sa chcel ešte podujať na nejaký výpad, odhadoval som, že mi zostáva niečo menej ako dvadsať minút. Zaklopkal som nechtami nervózne po stole a objednal u tučka ďalšie pivo. Medzi tým si k vedľajšiemu stolu sadol mladý párik. S nezáujmom som si ich oboch premeral pohľadom a samozrejme ženušku hodil do softvéru. Hmm, normálne dievča, presne ten tip, čo nikomu nezávidíte, ale na druhej strane ani sa za ňu nemusíte hanbiť, keď ju zoberiete do spoločnosti. Jednoducho, taká tá sorta dievčat, ktoré musíte najprv dobre spoznať, aby ste pochopili, že sú v skutočnosti stokrát zaujímavejšie ako všetky tie vyfintené modelky s vytúningovanými dekoltmi. Chalan si objednal pivo, pokým ona zase víno a o čomsi sa začali potichu rozprávať. Dobrú chvíľu som ich pozoroval, čosi ma na nich upútalo. Mal som zvláštny pocit, že to, čo tak zúfalo hľadám, mám asi práve pred očami. Chlap rozprával, ona ho zo záujmom počúvala, sem tam len slabučko prikývla, akoby chcela naznačiť, nech len pokojne pokračuje, že ona všetko chápe. Uvedomil som si, že to je presne to, čo mi tak zúfalo chýba: aby ma mal niekto chuť počúvať a ja mu to mal zasa chuť povedať. Keď som sa po chvíli obzrel k stolu s „troma gráciami“ bol opustený, zostali po nich len prázdne poháre s troškou peny na dne.

ZAKLIATA ZIMNÁ RUŽA

Celú sobotu som sa len tak bezcieľne potuloval po byte. Podvečer som zapol telku a znudene prepínal kanály ani nevediac, čo vlastne hľadám. Nakoniec som narazil na akýsi dokumentárny film z Afriky a tak som šmaril diaľkový ovládač na gauč a vyložil si nohy na konferenčný stolík, posiaty odrobinkami zo včerajšej večere. Kvôli šetreniu peňazí na útek z vlasti som sa musel vzdať môjho obľúbeného cestovania a tak sledovanie prírodopisných seriálov bola jediná možnosť, ako aspoň na chvíľu zmiznúť z môjho domáceho väzenia...

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

SIMULÁTOR A VENUŠA V OKNE

DIEVČA Z DROGÉRIE

HIGHLANDER

ORLY, ROPUCHY A PRÁZDNA ŠKATUĽKA

TRI GRÁCIE

ZAKLIATA ZIMNÁ RUŽA