Stephen King

pod pseudonymem Richard Bachman

SROVNÁNO SE ZEMÍ

Copyright © Richard Bachman, 1981

Introduction copyright © Stephen King, 1996

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: ROADWORK

Translation © Ivan Němeček, 2005

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-163-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-164-1 (mobi)

Jak je důležité míti Bachmana

Toto je můj druhý úvod k takzvaným „Bachmanovým knihám“ – jak sám pro sebe označuji těch několik prvních románů vydaných pod jménem Richarda Bachmana, románů, které se poprvé objevily jako nijak neavizované paperbacky pod značkou nakladatelství Signet. První předmluva nestála za moc; připadá mi jako učebnicový příklad autorského zatemnění smyslů. Ale nijak mě to nepřekvapuje. Když vznikala, nebylo Bachmanovo alter ego (tedy jinými slovy já) v nijak zvlášť hloubavé nebo analytické náladě; cítil jsem se tehdy okradený. Bachman nepřišel na svět jako ledajaký krátkodobý alias; měl tu původně vydržet dlouhou dobu, a když ve spojitosti s ním začalo padat mé jméno, překvapilo mě to, znervóznilo a naštvalo. Což není právě nejpříhodnější rozpoložení k psaní esejů. Tentokrát si snad povedu lépe.

Ze všeho, co se o Richardu Bachmanovi dá říct, je nejdůležitější patrně to, že opravdu ožil. Ne úplně, samozřejmě (podotkl s nervózním úsměvem); nepíšu to s žádnými falešnými představami. Ačkoli… no… možná trochu ano. Vždyť co jiného se autoři beletrie snaží ve svých čtenářích probudit než právě falešné představy – přinejmenším v okamžiku, kdy před nimi vývoj románu či povídky ještě leží otevřený a spisovatel se jen těžko dokáže ubránit tomu… jak to jen nazvat? Možná „cílenému klamání“?

Richard Bachman se každopádně nezrodil jako klam, ale jako útočiště, pod jehož ochranou jsem mohl vydat několik raných děl, u nichž jsem měl pocit, že by se čtenářům mohla líbit. Pak začal růst a ožívat, jak už to u výtvorů spisovatelské fantazie tak často bývá. Začal jsem si ho představovat jako chovatele mléčného skotu… jeho manželku, krásnou Claudii Inez Bachmanovou… jeho osamělá novohampshirská rána vyplněná dojením krav, chystáním dřeva a vymýšlením příběhů… jeho večery vyplněné psaním, vedle psacího stroje značky Olivetti nepostradatelnou sklenku whisky. Znal jsem jednoho spisovatele, který – pokud mu šlo všechno od ruky – vždycky říkal, že jeho současná povídka nebo román „přibírají na váze“. Stejným způsobem začal přibývat na váze i můj pseudonym.

Když se pak všechno provalilo, Richard Bachman zemřel. V těch několika rozhovorech, jež jsem pokládal za nutné k tomuto tématu poskytnout, jsem osvětlil, že zemřel na rakovinu literárního pseudonymu, ale v podstatě ho zabil šok: náhlé uvědomění, že vás lidi občas prostě nenechají na pokoji. Méně vkusně (i když poměrně trefně) řečeno, Bachman byl takovou upírskou částí mé existence, kterou zabilo sluneční světlo veřejného odhalení. Mé pocity ohledně celé této kauzy byly natolik zmatené (a natolik plodné), že vyústily v knihu (Kingovu, nikoli Bachmanovu) Temná půle. Vypráví o spisovateli, jehož pseudonym George Stark skutečně ožije. Mé ženě se tenhle román vždycky protivil, protože pro Thada Beaumonta sen o tom, že je spisovatelem, převládá nad skutečností, že je taky člověk; klamavé myšlení u něj nadobro zastíní realitu a následky jsou pak děsivé.

Tenhle problém já jsem ovšem neměl. Opravdu ne. Odložil jsem Bachmana stranou, a přestože mi bylo líto, že musel zemřít, lhal bych, kdybych nepřiznal, že se mi zároveň trochu ulevilo.

Tuto knihu (i ostatní Bachmanovy knihy) napsal mladý muž plný zloby, energie a hlubokého zaslepení uměním i řemeslem literární tvorby. Nevznikly jako Bachmanovy knihy per se (Bachman tehdy ještě koneckonců ani neexistoval), ale v určitém bachmanovském rozpoložení: díky mírnému vzteku, sexuální frustraci, ulítlému smyslu pro humor a sžíravému zoufalství. Ben Richards, vychrtlý, již téměř tuberkulózní protagonista Running Mana (k Arnoldu Schwarzeneggerovi ve filmové adaptaci má tak daleko, jak si jen dokážete představit) narazí uneseným letadlem do mrakodrapu Network Games, přičemž zabije nejen sám sebe, ale také stovky (možná tisíce) vysokých úředníků VéVé; to je happy end přesně ve stylu Richarda Bachmana. Závěry dalších Bachmanových románů jsou ještě temnější. Stephen King vždycky chápal, že kladný hrdina nemusí pokaždé zvítězit (viz Cujo, Řbitov zviřátek a – možná – Christina), ale zároveň chápal, že většinou se tak stane. Ve skutečném životě vyhrávají kladní hrdinové každý den. Většinou se o jejich vítězstvích ani nedoslechneme (titulek MANŽEL OPĚT DORAZIL V POŘÁDKU Z PRÁCE by nejspíš mnoho novin neprodal), ale nejsou proto o nic méně skutečná… a beletrie by měla odrážet realitu.

Přesto…

V prvním konceptu Temné půle jsem Thada Beaumonta nechal citovat Donalda E. Westlakea, velice zábavného spisovatele, který pod jménem Richard Stark vydal také řadu značně ponurých detektivek. Když se ho jednou ptali, z čeho ten rozdíl mezi Westlakem a Starkem pramení, zmiňovaný spisovatel odpověděl: „Když je venku hezky, píšu jako Westlake. Když prší, jsem Stark.“ Myslím, že do finální verze Temné půle se ten citát nedostal, ale mně se vždycky líbil (a často se s ním ztotožňuji, jak je teď v módě říkat). Bachman – fiktivní postava, která pro mě nabývala na skutečnosti s každou vydanou knihou, jež nesla jeho jméno – byl dokonalý prototyp spisovatele do deštivých dnů.

Kladní hrdinové většinou vítězí, odvaha většinou přemůže strach, domácí pejsek málokdy dostane vzteklinu: to všechno jsem věděl už v pětadvaceti a vím to i dnes, kdy je mi 25 x 2. Ale vím i něco dalšího: každý máme ve svém nitru místa, kde prší takřka neustále, kde jsou stíny vždycky dlouhé a lesy plné příšer. Je dobré najít v sobě hlas, jímž dokážeme hrůzy těchto míst vyjádřit a alespoň přibližně je popsat, aniž bychom zároveň popírali průzračnost slunečních paprsků, které naplňují tak velkou část našeho každodenního života.

V Kletbě promluvil Bachman poprvé skutečně sám za sebe – byl to jediný z raných bachmanovských románů, který nesl od prvního konceptu jeho jméno místo mého – a připadalo mi vážně nespravedlivé, že když takhle našel svůj vlastní, osobitý hlas, měli by si ho čtenáři plést se mnou. Bral jsem to jako hrozný omyl, protože tehdy už se pro mě Bachman stal jakýmsi id; říkal věci, které já říkat nemohl, a život tam na tom novohampshirském statku – život nijak zvlášť populárního spisovatele, jehož jméno se v žádném případě nedostane do stupidních žebříčků magazínu Forbes mezi baviče tak bohaté, až to pro ně není zdravé, natož aby ho zvali do televizních pořadů nebo hrál cameo role ve filmech –, kde si v poklidu psal své knihy, mu dával prostor přemýšlet tak, jak jsem já přemýšlet nemohl, a psát tak, jak jsem já nemohl psát. A pak se vynořily ty novinové články s odhalením „Bachman je ve skutečnosti King“ a nenašel se nikdo – dokonce ani já sám –, kdo by se nebožtíka zastal a upozornil na jednu nezanedbatelnou věc: totiž že King byl také ve skutečnosti Bachman, přinejmenším na nějakou dobu.

Nespravedlivé mi to přišlo už tehdy a přijde mi to tak i dnes, ale život vás občas trochu potrápí, s tím se nedá nic dělat. Rozhodl jsem se na čas Bachmana vypustit ze svých myšlenek i ze svého života, a podařilo se mi to. Až když jsem potom psal román Beznaděj (samozřejmě jako Stephen King), vstoupil Richard Bachman do mého života znovu.

Pracoval jsem tehdy na jednoúčelovém textovém počítači značky Wang; vypadal jako vizifon ze starých seriálů o Flashi Gordonovi. K němu jsem měl připojenou mnohem modernější laserovou tiskárnu a čas od času, když mě náhodou něco napadlo, jsem si naškrábal nějakou větičku nebo zajímavý titul na lístek papíru a přilepil si ho kouskem lepicí pásky na bok tiskárny. Když jsem se blížil do tří čtvrtin Beznaděje, visel už mezi nimi i papírek se dvěma slovy: STRÁŽCI ZÁKONA. Dostal jsem úžasný nápad na román, který se měl točit kolem hraček, zbraní, televize a předměstí. Nevěděl jsem, jestli ho někdy napíšu – spousta těch „tiskárnových poznámek“ vyšla naprázdno –, ale rozhodně to bylo zajímavé pomyšlení.

Když jsem pak jednoho deštivého dne (dne jako stvořeného pro Richarda Starka) parkoval na cestě u nás před domem, napadla mě další věc. Netuším, odkud se ten nápad vzal; nijak se nevztahoval k žádné z těch prkotin, co se mi zrovna honily hlavou. Nápad spočíval v tom, že vezmu postavy z Beznaděje a vložím je do Strážců zákona. V některých případech, říkal jsem si, by mohly hrát tytéž lidi; jinde by se změnily; ale tak jako tak by dělaly jiné věci a reagovaly by jiným způsobem, protože odlišný příběh by si žádal odlišné jednání. Říkal jsem si, že budou jako členové divadelního souboru, kteří právě hrají ve dvou různých hrách.

Pak jsem dostal ještě zajímavější nápad. Když už bych použil koncepci divadelního souboru na postavy, proč ji nepoužít i na samotnou zápletku – mohl jsem do toho nového prostředí nacpat co nejvíc prvků z Beznaděje a vytvořit jakýsi zrcadlový svět. Už předem mi bylo jasné, že spousta kritiků to označí za zdvojování a eskamotérské kousky… a koneckonců budou mít pravdu. Ale usoudil jsem, že by to mohl být povedený eskamotérský kousek. Možná dokonce prospěšný eskamotérský kousek, který názorně předvede sílu a všestrannost příběhu, jeho nezbedný půvab, jeho ničím neohraničenou schopnost upravovat několik základních prvků do bezpočtu atraktivních variací.

Ty dvě knihy by ovšem nesměly znít úplně stejně a nesměly by znamenat přesně totéž, tak jako se nesmějí podobat dvě hry, jedna od Edwarda Albeeho a druhá od Williama Ingeho, přestože je dva po sobě následující večery uvádí ten samý divadelní soubor. Jak jen bych si stvořil odlišný hlas?

Nejdřív se mi zdálo, že to prostě není v mých silách a že bude nejlepší odložit tenhle nápad do šuplíku úplně na dno mé mysli – do šuplíku označeného ZAJÍMAVÉ, ALE NEUSKUTEČNITELNÉ VÝMYSLY. Pak mi najednou došlo, že odpověď leží celou dobu přede mnou: Strážce zákona přece mohl napsat Richard Bachman. Jeho hlas zněl na první poslech stejně jako ten můj, ale uvnitř byl obrovský rozdíl – stejný rozdíl jako mezi sluncem a deštěm, dá se říct. A jeho pohled na lidi se vždycky lišil od toho mého, byl zároveň zábavnější i chladnokrevnější (výborným příkladem je Bart Dawes ze Srovnáno se zemí, moje nejoblíbenější postava z raných bachmanovek).

Bachman už byl pochopitelně po smrti, sám jsem to oznámil, jenže smrt je pro spisovatele podružný problém – jen se zeptejte Paula Sheldona, který kvůli Annie Wilkesové oživil Misery Chastainovou, nebo Arthura Conana Doylea, který na naléhání fanoušků z celého britského impéria přivedl od Reichenbašských vodopádů Sherlocka Holmese. Já jsem Richarda Bachmana ze záhrobí vlastně ani probouzet nemusel; stačilo objevit v jeho sklepě krabici s odloženými rukopisy, mezi nimiž hned nahoře leželi Strážci zákona. Pak zbývalo jen přepsat knihu, kterou už Bachman napsal.

Tohle přepisování bylo kapku obtížnější… ale zároveň mě úžasně bavilo. Byl to báječný pocit, slyšet zase Bachmanův hlas, a skutečně se stalo, v co jsem doufal: zrodilo se dvouvaječné dvojče knihy, kterou jsem napsal pod svým vlastním jménem (a práce na nich na sebe bezprostředně navazovala, jeden den skončila Kingova kniha a hned ten další začala Bachmanova). Nebyly si o nic bližší, než jsou si King s Bachmanem. Beznaděj je o Bohu; Strážci zákona jsou o televizi. Takže obě sice pojednávají o jakýchsi vyšších silách, ale o silách velice rozdílných.

Být Bachmanem pro mě vždycky hodně znamenalo, protože jsem v jeho kůži dokázal najít správný hlas a platný úhel pohledu, jež se trochu lišily od mých vlastních. Samo sebou se nelišily úplně; nejsem zas takový schizofrenik, abych něčemu podobnému uvěřil. Ale věřím, že existují triky, pomocí nichž všichni dokážeme trochu změnit úhel pohledu a vnímání – když si oblékneme nové šaty a jinak se učešeme, taky se hned vidíme trochu jinak –, a že tyhle triky mohou být velice užitečné, neboť díky nim nacházíme cesty, jak oživit a osvěžit staré přístupy k životu, jak život sledovat a tvořit umění. Účelem tohoto komentáře v žádném případě není naznačovat, že jsem v Bachmanových knihách dokázal něco výjimečného, a rozhodně ho nepíšu proto, abych se pokoušel jakkoli zvednout jejich uměleckou hodnotu. Ale mám svou práci příliš rád na to, abych ji nechal zbytečně zatuchnout, když to není nutné. Bachman pro mě představoval jeden ze způsobů, jak trochu oživit spisovatelskou rutinu, jak se bránit přílišnému zlenivění a zpohodlnění.

Doufám, že se v těch raných dílech projevuje i jistý vývoj Bachmanovy osobnosti, a doufám, že se v nich podstata té osobnosti úspěšně odráží. Ponurý tón vyprávění, zoufalství, které proniká i skrz smích (vlastně zoufalství, které proniká především skrz smích) – ne, Richard Bachman není člověk, kterým bych toužil být napořád, i kdyby byl ještě naživu… ale bylo příjemné mít tuhle možnost, tohle druhé okno do světa, třebaže trochu polarizované. Přesto při pročítání následujících stránek nejspíš zjistíte, že Dick Bachman má jedno společné s Georgem Starkem, alter egem Thada Beaumonta: není to dvakrát příjemný chlap.

A přemýšlím, jestli se náhodou v té krabici, kterou ovdovělá paní Bachmanová objevila ve sklepě jejich novohampshirského statku, nenacházejí ještě nějaké další rukopisy, třeba těsně před dokončením.

Občas o tom přemýšlím opravdu hodně.

Stephen King

Lovell, Maine

16. dubna 1996

Památce Charlotte Littlefieldové

Kniha Přísloví 31:10-28

Prolog

Já nevím proč. Vy nevíte proč.

Nejspíš to neví ani Bůh.

Je to prostě záležitost vlády.

– Z rozhovoru s náhodným

chodcem o válce ve Vietnamu,

asi v roce 1967

Jenže to už bylo po Vietnamu a život v zemi šel dál. Na konci rychlostní komunikace č. 784 poblíž Westgate byl toho horkého srpnového odpoledne roku 1972 zaparkovaný newsmobile televizní stanice WHLM. Kolem látkou potaženého pódia postával hlouček narychlo sehnaných lidí. Tenká látka zakrývala hrubou konstrukci sbitou z holých prken. Nad zatravněným náspem za pódiem byly dálniční kabiny na výběr mýtného. Před pódiem se až k prvním předměstským domům táhla bažinatá louka. Času do příjezdu starosty a guvernéra k slavnostnímu ceremoniálu využíval mladý reportér Dave Albert k pořizování rozhovorů s přihlížejícími.

Přidržoval mikrofon postaršímu muži v zabarvených brýlích, který bázlivě pokukoval po kameře. „Já myslím, že je to pro město ohromná věc,“ řekl. „Bylo to už dlouho zapotřebí. Je to… pro město ohromná věc.“ Polkl naprázdno u vědomí toho, že jeho mysl, hypnotizovaná oním kyklopským okem, které zaznamenává poselství příštím generacím, jen bezmocně vysílá ozvěny sebe sama. „Ohromná,“ dodal schlíple.

„Děkuji, pane. Mnohokrát děkuji.“

„Myslíte, že to použijou? Že to bude večer ve zprávách?“

Albert vykouzlil profesionální nicneříkající úsměv. „Těžko říct, pane. Je to docela možné.“

Jeho zvukař ukázal k prostoru před kabinami pro výběr mýtného, kde právě zastavil guvernérův černý Chrysler Imperial a chromově pableskoval v letním slunci. Albert přikývl, že rozumí, a zdvihl jeden prst. Spolu s kameramanem přistoupili k muži v bílé košili s vyhrnutými rukávy, který zachmuřeně zíral na pódium.

„Mohl byste nám sdělit svůj názor na tuhle událost, pane…?“

„Dawes. Jistě, mohl.“ Měl příjemný tichý hlas.

„Točím,“ zamumlal kameraman.

„Myslím, že je to na hovno,“ řekl stále příjemným hlasem muž v bílé košili.

Kameraman se ušklíbl. Albert přikývl, podíval se vyčítavě na muže v bílé košili a dvěma prsty pravé ruky naznačil střih.

Postarší pán sledoval ten výjev s výrazem nelíčené hrůzy. Guvernér nahoře nad náspem vystupoval ze svého imperialu. Zelená kravata se mu zaleskla na slunci.

Muž v bílé košili se zdvořile zeptal: „Bude to ve zprávách v šest, nebo v jedenáct?“

„Hoho, příteli, vy jste srandista,“ odbyl ho nevrle Albert a odešel za guvernérem. Kameraman ho následoval. Muž v bílé košili pozoroval, jak guvernér opatrně sestupuje po travnatém náspu.

Na muže v bílé košili Albert znovu narazil po sedmnácti měsících, ale mohlo to být klidně poprvé, protože si nikdo z nich nepamatoval, že už se jednou setkali.

Část první

LISTOPAD

Včera pozdě večer mi na okno bušil déšť.

Přešel jsem zšeřelý pokoj a zazdálo se mi,

že ve svitu pouliční lampy vidím na ulici

ducha století, který nám říká, že všichni

stojíme na hranici.

– Al Stewart

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Jak je důležité míti Bachmana

Prolog

Část první