Jindřiška Ptáčková

Homunkulus

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jindřiška Ptáčková, 2019

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9017-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9018-5 (mobi)

Homunkulus (volně za pomoci Wikipedie) – človíček, umělý člověk, sen alchymistů, ve filozofii jakýsi vnitřní tvoreček, umožňující vnímání (snad sebe sama). V první polovině sedmnáctého století, kdy byla objevena spermie, se ustálila představa, že jde o miniaturního hotového človíčka, který se vyvíjí do velikosti nemluvněte v matčině těle.

Barončino ráno

Čím víc se Zina dozvídala o šílených eskapádách svého současného manžela, tím víc vzpomínala na svého prvního chotě, barona Karla Herberta von Wiesenthal. Strůjce a tvůrce jejího společenského postavení, zakladatele jak svého vlastního, tak i jejího bohatství. Člověka, který ji vlastně vytvořil takovou, jakou je posledních téměř čtyřicet let. Přesněji, jakou by byla, nebýt toho druhého neřáda. A s tím je – jak dlouho? Patnáct? Asi. Nějak neměla náladu počítat roky.

Ke špatné náladě měla více než dobrý důvod. Zase jí mailoval, že je v dluhu. Telefonovat se neodvažoval a vůbec už se v poslední době nepokoušel přijít jí na oči. Zatracený zmetek. I když slovo zmetek se na jeho stále ještě vzpřímenou, skoro až ztepilou postavu ani v nejmenším nehodilo. Ale uvnitř sídlil… kdo vlastně? Už probrala pěkné množství označení, ale žádné z nich tak úplně nesedělo. No, nejlíp zmetek. Anebo… homunkulus? To sedělo ze všeho nejvíc, a to z mnoha důvodů.

Měla, či přesněji mívala, pověst vysoce vzdělané, ve všech možných oborech se orientující ani ne osoby, přímo osobnosti. Ve skutečnosti to byl spíš, a paradoxně, výsledek její nesoustavnosti, přelétavosti, neschopnosti soustředění. Na všech čtyřech vysokých školách, které načala, se dostala nanejvýš na úroveň propedeutiky, což jí stačilo k tomu, aby se povrchně orientovala ve všech možných oborech od medicíny přes biologii živočišstva i rostlinstva až po filozofii. Přinejmenším znala základní pojmy a pak – byla něco jako houba. Nebo ještě spíš mořská houba, která se dokáže nasát a mnohokrát zvětšit svůj objem. A posléze vyschnout, splasknout a být připravena k dalšímu novému nasávání. Veškeré její projevy byly reprodukcí, nikoli produkcí, ale cizí myšlenky dokázala předkládat v pravý čas a v pravé společnosti s takovou věrohodností, že byly pokládány za její vlastní, a sama tomu dokonce věřila. Což jí dodávalo na sebevědomí, které bylo jinak silně narušeno výpady, urážkami a výsměchem toho… toho homunkula. Naštěstí ho už dobrého půlroku neviděla a vidět nehodlala. Poflakuje se někde po Praze. S největší pravděpodobností loví důvěřivé ženské na její peníze a plané sliby a je mu tak dobře. Jí je především přiměřeně dobře na zámečku u Mnichova, jí, baronce Zině von Wiesenthal.

Jak prozřetelné, že si po sňatku s tím holomkem nechala jméno po prvním manželovi. Jmenovat se Zina Kolomazníková? Hrůza! A dvojnásobná hrůza, že je provdána za jakéhosi Břeťu Kolomazníka. Břeťa! Její němečtí přátelé nedokážou to jméno ani vyslovit. Breta. Bretysslaff.

Co asi teď dělá Breta? Jakou husičku momentálně okouzluje? Přičemž si zapovídala pomyšlení, že kdysi také byla takovou okouzlenou husičkou.

Přitáhla si kanárkově žlutý župan, jak ji obešla zimnice. No nic, na snídani dolů nepůjde. Zazvoní na Gerdu, aby jí přinesla snídani do postele. Dvakrát zazvoní. Jednou znamená pomoc s oblečením. A jí se dnes ani nechtělo vstávat, natož se oblékat. I když bych měla, pomyslela si. Alespoň se projít v parku. Zase přibrala. Váha včera ukázala pětaosmdesát, což při její výšce sto padesáti centimetrů bylo přece jen moc. Zmáčkla si tukový záhyb na břiše. Ještěže tu homunkulus není. Jsi odporná koule, řekl jí při posledním setkání. A to měla o pět kilo méně! Překousla urážku, zaplatila jeho dluhy, které se za půl roku slušně nahromadily, a přidělila mu přiměřeně vysoké kapesné. A pak sbohem, ať tě přinejmenším půl roku nevidím.

Za Karla mívala také mezi pětasedmdesáti až osmdesáti kily, ale on to zbožňoval.

Zina byla, pravda, inteligentní, dokonce snad i nadprůměrně, ale ne zas tolik, aby získala dostatečný nadhled nad svým životem. Aby chápala jeho absurditu a dokázala se jí zasmát. Aby sama sebe pojímala jako hříčku ironického a rafinovaně zauzlovaného osudu.

Už její křestní jméno, v Německu znějící exoticky, bylo výplodem obdivu jejích rodičů k někdejšímu Sovětskému svazu a vůbec všemu sovětskému, včetně jmen. Nebo to byl čistý kalkul: až tak milujeme náš velký vzor? Možná. Zina, Zinočka, s tím jménem se setkali v podobě Zinaida Pavlovna či Iljična snad v jakémsi románu, pochopitelně z budovatelského prostředí někde na Sibiři, a obdařili jím svou prvorozenou a jedinou dcerku. A to ještě váhali mezi Zojou, podle hrdinky Velké vlastenecké války Zoji Kosmoděmjanské.

Tehdy, tedy v době jejího narození, byl její otec kariérně na rozhraní mezi mládežnickým a stranickým funkcionářem a ručičky osudu už spíš směřovaly do lůna komunistické strany. Mít tedy Zina více nadhledu, musela by se potměšile usmívat: německá baronka dcerou později dokonce krajského komunistického tajemníka v někdejším Československu, ne-li baště, pak rozhodně strážní věži marxismu-leninismu. Jak bizarní!

Rodiče byli její někdejší volbou nejprve šokováni. Znamenalo to konec otcovy stranické, tedy i profesní kariéry a matčina vůdčího postavení v organizaci, zvané Svaz žen. Nicméně tehdy už stáli pevně na pozici privilegovaných a časem jim došlo, že mezi tím mít výhody z postavení, které koneckonců mohlo být i vratké, a naproti tomu požívat výhod z příbuzenství s majetným starožitníkem, a nadto západoněmeckým baronem, posouvá ručičku vah spíš směrem na západ. Neboť pere-li se hmota s idejemi, hmota vždycky na hlavu vítězí, ať si ideologové, či spíš idealisté, tvrdí opak.

Ach, Karle Herberte, proč jsi na toho zatraceného koně lezl!

„Gutten Morgen, Frau Cina,“ zašveholila Gerda, třímající před sebou rozměrný podnos.

Vůně horké čokolády překryla Zinino předsevzetí přejít na méně kalorický čaj, nejlépe bylinkový, a představa štíhlé, no, řekněme plnoštíhlé postavy vzala opět za své. Takové postavy, jakou se pyšnila Gerda, hezké děvče, povedený výplod bavorské země, krev a mlíko. Přátelé Zinu varovali – není dobré mít takovou krásku v domě při sklonech jejího druhého manžela, tíhnoucího k druhému pohlaví. Ale Zina věděla své: ten loví v docela jiných vodách a krása tam není tím hlavním faktorem.

Jako naběračka

„To jsem teda blázen,“ zamumlal doktor Fiala, když zblízka prohlížel zakrvácený levý spánek mrtvé ženy. Nad lícní kostí byla krví zalitá prohlubenina, jako by způsobená… no ano, kuchyňskou naběračkou. Polévkovou, větší než tou na omáčky. Jenomže na to, aby způsobila proražení lebky, by musela být z olova. Nanejvýš z hodně masivního železa. Anebo že by kovová koule? Jo, ta by to dokázala, ale musela by být na řetěze, aby rozkýváním získala dostatečnou razanci, anebo to byl úder s pořádným rozpřáhnutím. Avšak nic, co by mohlo být vražedným nástrojem, se jak v ložnici – místě vraždy, tak v celém domě nenalezlo.

Zarazil se. Je to, co ho právě ovanulo, déjà vu? Už něco takového někdy viděl? Nad něčím takovým přemýšlel? Chvíli stál a přemítal.

Přihlížející policista přešlápl z nohy na nohu. Pak se přece jen ozval: „Něco se vám nezdá?“

„Přesně naopak,“ odpověděl doktor. „Právě že zdá. Že jsem to už někdy viděl. A pak – ta žena, ta podobná situace. No jasně! Takové tři roky to jsou. A ještě rok před tím to samé v bleděmodrém. A nevyřešilo se to. Zkuste zavolat Milanovi… kterému, kterému! Procházkovi!“

„Ale ten je přece teď na starých případech…,“ zaváhal policista.

„Za prvé tenkrát nebyl, takže s tím měl co do činění, a za druhé, jestli se potvrdí to, co si myslím, stejně to zase bude v jeho kompetenci. Dal bych za to krk… no tak, volejte,“ obořil se na mladého začátečníka z oddělení vražd. Jeho šéf, poručík Zelenka, se právě před vilkou dotazoval sousedů. Dost neúspěšně, do satelitního městečka se zavražděná přistěhovala nedávno. Seznámili se s ní jen povrchně, představila se, vzájemně se zdraví, ale o jejím životě nic nevěděli, natož o tom, kdo ji navštěvuje. Ano, objevil se tu syn. A věkově? Tak nějak do dvaceti. Ale nebydlí tu. Zřejmě. A víc? Opravdu, opravdu nic.

Doktor poodstoupil od postele a mlčky mrtvou pozoroval. Vše nasvědčovalo tomu, že zde probíhaly či se chystaly sexuální, lépe řečeno erotické hrátky. Spíš to druhé, jak se zjistilo posléze: k sexuálnímu styku nedošlo. A přichystána byla mrtvá víc než pečlivě. Zdaleka ne mladé tělo bylo oděno do rudého korzetu, z něhož se drala už poněkud jetá ňadra. Či spíš bohatě vyztužené nadňadří, připomínající dobře vykynuté buchtičky. Kalhotky velikosti tang a rovněž temně rudé punčochy zakončené krajkou. Žena ležela na boku s pokrčenýma nohama a rozbitou hlavu měla původně nepochybně podloženu rukou, která teď byla nepřirozeně pokroucená pod tělem. Zdá se, že netrpěla, úder byl dostatečně silný, aby prorazil lebku v místech, kde je nejzranitelnější. A kromě této hlavní rány na temeni zůstala stopa po druhém, zřejmě slabším úderu, jaksi pro jistotu. Anebo… je to divné, ale zůstaneme-li u něčeho podobného naběračce, tak tohle by odpovídalo té menší, omáčkové.

„To jsem teda jelen,“ zavrtěl doktor hlavou. „No, snad nám pitva řekne víc.“

Vrah před útokem nepochybně alespoň chvíli seděl na kraji postele, zůstal tam v prostěradle ještě otisk zadku. Zato koberec… vrah stopy uhladil. Zřejmě měl dostatek času a stoprocentní přesvědčení, že nebude vyrušen. Takže se dalo předpokládat, že i další stopy budou zameteny. Že by důkladně promyšlený a připravený čin? Ale s tím ať si poradí hoši z vražd. Mrtvá mohla být… deset hodin? V kovové nádobě na šampaňské se už dávno nechladilo víno, spíš teplalo ve vlažné vodě, vystaveno paprskům dopoledního slunce. Láhev neotevřená, na sklenkách, jak se posléze zjistilo, pouze otisky oběti.

„V kolik že jste přišla?“ oslovil doktor ve dveřích stojící a teď jen posmrkávající hospodyni. Hlavní příval nářku už měla za sebou a došly jí síly. Došly? Zdaleka ne! Naopak. Otázka podnítila další příval slz. A do toho lkavé: „No přece přesně, jak si paní Čekanová přála. V osm. Teda, možná o pět minut dřív.“ Následovalo pro změnu zakvílení.

Doktor kývl na mladšího policistu Horálka. Ten vzal hospodyni jemně za loket a odvedl ji do pokoje sousedícího s ložnicí. Chtěl ji ještě usadit do křesla, ale zaváhala. Tady si služebná duše nesmí usednout?

„Vždyť už je mrtvá,“ řekl, domnívaje se, že chlácholivě. Nadechla se k výkřiku, ale to už ji lehce vtlačil na sedák, potažený temně rudým plyšem. Poposedla dopředu, aby znesvěcení potahu služebnou osobou bylo minimalizováno. Alespoň tak si to policista vysvětlil.

„Já už fakt nevím, co vám mám říkat,“ vyhrkla a utřela si hřbetem ruky uslzenou tvář. „Akorát mi paní včera dopoledne řekla, že bude mít návštěvu a poslala mě pro… počkejte, mám to v peněžence na papírku…“

„To teď nechte,“ mávl rukou policista, „i když to časem možná budeme potřebovat. Tak nějak – jakého to bylo charakteru?“

„Có? Charakteru?“ nechápala ta prostinká osoba.

„No jako třeba alkohol, nějaké chlebíčky nebo tak něco…“

„Jo takhle! Tak teda dvě šampáňa, pršuto, nebo tak nějak, paní mi to sama napsala, ony prodavačky nakonec vědí, o co jde, že jo. Jo, taky očka, víte, takový ty stočený rybičky a uzeného lososa a… jo…“

„Dobrá, to stačí,“ přerušil ji Horálek, znechucený přívalem jo. Ale stejně se ještě dočkal.

„Jo, dělám z toho vždycky takovou obloženou mísu.“

„V pořádku. Co bylo dál?“

„No tak teda dělala jsem tu mísu, když jsem přišla, a pak jsem ji dala do ledničky. Jo, pak mě ještě paní Čekanová poslala pro svíčky. Víte, chtěla jen barvu šampáňa. Že jsou elegantní.“

„Takže to měla být asi dost vzácná a náročná návštěva, ne?“

„Myslíte ten mužskej?“

Policista málem nadskočil. Jsme v samém jádru pudla! „Vy víte, o koho šlo?“

Bohužel se mýlil: „Jak bych mohla? Mně se přece paní s ničím nesvěřovala. Ale copak se takhle hostí ženské? Když jí přijdou kamarádky, jo, tak to pijou většinou ligéry a jedí dorty. Paní ráda karamelový, i když pak běduje, že se po nich tloustne…jo, ale ty kamarádky tu byly naposled asi tak před měsícem.“

„Takže nemáte žádné tušení o muži, se kterým se paní Čekanová stýkala nebo kterého čekala,“ skočil jí policista do řeči v obavě, že by následoval výčet dalších sladkostí.

„Já znám akorát pana Čekana, jejího bývalého manžela, ale s tím mluví nanejvýš tak ve dveřích a dál ho nepustí. Nakonec co jsme tady v té vile, viděla jsem ho jen dvakrát. A že jsem u ní tři roky. Ještě v bývalém bytě. Jo, pak taky měla nějakého přítele, inženýra, ale toho jsem neviděla vůbec nikdy. Akorát o něm vím, že byl vdovec a byl hodně bohatej. No a dneska ráno jsem teda přišla, myslela jsem si, že paní ještě spí, to ona si ráda pospala, na uklízení toho moc nebylo, ale když jsem pořád neslyšela žádný zvuk, pootevřela jsem dveře do ložnice, a…“ Před chvílí utřená tvář se zase zalila slzami.

To ji tak milovala? pomyslel si policista.

„Byla to hodná paní?“ zeptal se čistě ze zvědavosti, ale hned se zarazil. Paní. To zní tak divně, z minula, zdůrazňuje to vztah paní – služka. Možná měl říct zaměstnavatelka. Ale tázaná si toho nepovšimla.

„No, hodná…,“ zaváhala po chvilce přemýšlení či hledání správného výrazu. „Úplně hodná se teda říct nedá. Někdy se dost vztekala, zvlášť když se rozváděla a měla všelijaké tahanice s panem Čekanem. Kvůli majetku a tak. Anebo když Davídek něco provedl. To je syn, víte? To si tak drobet vylejvala vztek na mně. Ale jinak… Zvykla jsem si, co mi zbývalo. Bývají ještě horší paničky. Jenomže co já teď budu dělat?“ zabědovala.

„To abych šla na pracák? Pro podporu? Taková ostuda! Ježíšmarjá, co teďka se mnou bude? Kde vezmou skoro šedesátiletou ženskou, co umí akorát uklízet a drobet vařit? Jo, snad tak nandávat zboží v supermarketu, ale mám špatný kolena…“ Setřela si nový příval slz.

Aha, pomyslel si policista. Takže láska k zesnulé v tom žalu zrovna moc nefiguruje. Nakonec, se svou kvalifikací se možná uchytí mnohem snáz než kluk s maturitou z gymplu. Po uklízečkách je poptávka. Ale ne že by mu jí nebylo líto.

Schodiště

Baronka Zina (po německu vyslovováno Cina) sestupovala ze schodů… jo, kdyby sestupovala! Lezla! Slézala, a ne přidržujíce se lehce zábradlí, jak by se na dámu slušelo, ale držící se, držící se ho zuby nehty oběma rukama. V polovině schodiště zalitovala, že se po dlouhém váhání odhodlala sejít alespoň na terasu. Vrátit se do ložnice? To by zas musela vydávat síly cestou nahoru. Možná že venku načerpá sil. No, venku. Zkrátka na té terase.

Na chvilku se zastavila. Bože, jak si kdysi představovala, že bude sestupovat ze schodiště majestátní, když už ne vznosnou velikostí, tak okázalostí oděvu; škoda, že nepřišly nikdy do módy hávy s vlnící se vlečkou, v účesu čelenku s perlami, á, raději s brilianty. Kdysi takovou měla, než ten spratek, ten homunkulus… zahnala odpornou vzpomínku.

Kultuře nikdy moc nedala, ale v období – nedá se říci námluv, snad ani ne dvoření, zkrátka když balila Karla Herberta, aby na něho udělala dojem, vzala ho do Národního na Rusalku. Ne že by ji uchvátila hudba. Ani Rusalka, jakožto osoba a nositelka tragického děje, na ni zvlášť nezapůsobila. Ale jak ta cizí kněžna scházela ze schodů a za ní se vlnila vlečka, to byla nádhera, takhle jednou vypadat, takhle scházet ze svého nebe mezi lid, či spíš mezi vzácné návštěvníky, obdivující její krásu… Teď jen nešlápnout si na župan a nezřítit se dolů na parkety.

Měl by se protáhnout koberec až těsně pod schody, pomyslela si. Jistota je jistota. Homunkulus měl určitě mnohokrát nápad srazit mě dolů, pomyslela si se značnou známkou škodolibosti. Jenomže, a to moc dobře věděl, nic dobrého by mu z toho nevzešlo, dá-li se stranou, že by se mu podařilo doložit svou nevinnost a ujít tak trestu. Obratně sestavená předmanželská smlouva a kromě ní ještě bezpečně uložená závěť vylučovaly možnost dědění, pokud by smrt vzbuzovala jakékoli známky nepřirozenosti. Včetně onemocnění, které by nemělo jednoznačně prokazatelnou příčinu. Stejně by toho moc nezdědil, drtivá většina majetku připadne dobročinným organizacím. Jenomže o tom on neví. Kdyby věděl, co by asi…?

Kdyby, kdyby, a co kdyby mě tu teď takhle viděl, kouli, snažící se hlavně o to, aby se neskoulela, to by bylo poznámek typu – jak se mám držet doma, když bych se musel na tohle věčně dívat. Anebo: tuhle hroudu masa, co masa, tuku! jsem si pověsil na krk. On si pověsil! Kdo si koho pověsil? Teď už se tomu mohla jen smát. Držet homunkula doma neměla rozhodně ani v nejmenším úmyslu, když o tom, kdo komu visí na krku, by se dalo s jejím závěrečným úspěchem diskutovat. Rozvod nepřicházel v úvahu, nepochybně by se ji snažil oholit až na kost, ne snad právní cestou, ale… no, docela sprostým kradením a pak, a to hlavně, vydíráním – mohl by vyzvonit tajemství jejího prvního manželství do bulváru, čímž by ji společensky i prostě lidsky totálně znemožnil. A že by to se stoprocentní jistotou udělal. Dcera komunistického bosse německou baronkou, typickou zlatokopkou, která snášela…Že já jsem se mu s tím tenkrát, před patnácti lety, vůbec svěřovala! I když… možná by se to dozvěděl od těch… zahnala děsivé pomyšlení. A při tom – o co šlo? Kdekdo má své temné tajemství. Jenomže temné zní docela přijatelně. Dokonce přitažlivě. Probouzí romantické představy. Horší je nechutné. A takové to její bylo.

Konečně došla na verandu a posadila se do proutěného křesílka. Přitáhla si župan k tělu. Vzápětí se objevila Gerda: „Je ještě chladno paní baronko, neměla bych přinést pléd?“

Zina přikývla. „Rozhodně. A kávu,“ dodala. Sáhla do kapsy županu pro cigarety. Chvíli šmátrala po zapalovači – byl v druhé kapse. Zapálila si a rozhlédla se po zahradě a parku, který na ni navazoval. Cestičky byly vysypané bílým pískem a lemovaly záhony, kde už kvetly hyacinty, narcisy a moře žlutých tulipánů. Žlutou barvu milovala. I župan, který měla na sobě, byl přece žlutý. Skvěle ladil s černí vlasů, pravda, barvených. Ale původně… tak trochu se zasnila.

Gerda donesla pléd a přiložila jí ho přes ramena. Pak se vrátila pro podnos s kávou.

„Ještě si něco budete přát?“

Pohnula odmítavě hlavou. Znovu se ponořila do úvah. Nořila se ráda a často, i když bezvýsledně. Jaký asi byl Karlův otec? Jak se stavěl k synově bizarní úchylce? Možná nijak. Možná o ní ani nevěděl. Žil ve svém světě. Znala ho jen z obrovského portrétu na schodišti, v řadě ctihodných předků. A z rodinných fotografií. Karl ho nenazval jinak než starý pán, i když zemřel v pouhých šestačtyřiceti. Zemřel? No, spíš byl zemřen či zahynul. Nepraktický rozumbrada, který uvedl rodinu do bezmála chudoby díky závratným dluhům, se zabýval, no vážně, jak ve smíchu sdělil Karl Zině asi tak při třetím setkání, vynalézáním perpetua mobile. A to nikoli na fyzikálním, mechanickém principu, ale chemicky. Využitím řetězení chemických reakcí, přičemž by řetěz tvořil kruh, jenž, jak známo, nemá začátek. Ani konec. Energie by vznikala právě oním řetězením. Ale jak obejít nutnost počátečního impulzu? Nic se přece nezačne řetězit samo od sebe. Pozoruhodné na tom bylo, že starého pána nijak neporanilo vzdělání, nadto exaktního charakteru. Jen si tak prý občas četl v populárně vědeckých časopisech pro děti, které jeho víc humanitně založený synek bez zájmu odkládal.

Zkrátka a dobře, zámečkem jednoho rána otřásl výbuch, který rozmetal nejen laboratoř v suterénu, ale i samotného barona, a Karl se tak stal polovičním sirotkem. K některým úmrtím dochází za tak zvláštních, bizarních, až groteskních situací, že vyvolávají spíš smích než projev žalu. Osiřelý Karl odpovídal na dotaz, cože to potkalo pana otce, s lehkým úsměvem: tatíčka rozmetalo perpetuum mobile. A ve zvlášť rozverných společnostech dodával – kousky z něho se nemohly dost dobře sbírat, takže je zahradník musel vzít nahrubo hráběmi a potom ještě koštětem. Hahaha.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Barončino ráno

Jako naběračka

Schodiště