Vlastimil Vondruška

Mstitel z Jenštejna

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY XIII

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9027-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9028-4 (mobi)

Mé ženě Aleně

I

Byl první opravdu slunečný a příjemný jarní den toho roku Páně tisícího patnáctistého čtyřiačtyřicátého. Pomalu se přehouplo poledne a čas se vlekl zoufale pomalu. Jiří Adam z Dobronína od rána už poněkolikáté toužebně vyhlédl z okna kanceláře Královské komory, kde působil jako písař už pětadvacet let. Prožil zde toho opravdu hodně, chvilky radostné i smutné, ale čím byl starší, tím raději vzpomínal spíše na to pěkné, co mu život dal. Věk nedokázal zastavit nikdo, ani papež s císařem. A to byli v křesťanském světě nějací páni!

Pokud však byl člověk rozumný, dokázal si i stáří s boží pomocí užívat, alespoň v mezích možností.

Jiří Adam z Dobronína měl štěstí, protože mu zdraví sloužilo, byl zámožný a díky svým úspěchům jako vyšetřovatel si vysloužil dobrou pověst a úctu. A to s sebou neslo i jistou míru bezpečí, protože na dvořany, kteří se hřáli v přízni panovníka, ostatní neútočili, ani nadřízení ne. Alespoň ne zjevně.

Jednou z mnoha jeho radostí bývaly v posledních letech procházky na čerstvém vzduchu, které ho osvobozovaly od upjatosti a prachu kanceláře, páchnoucí zašlými pergameny, a návštěvníky úřadu. Zvláště na jaře, kdy se nad božím světem klenulo jasné nebe, cvrlikali ptáci a všude kypěl nový život, ho to neodolatelně táhlo ven. Všude bylo tolik krásy. Větřík přinášel od řeky tlumené hlasy pradlen, vorařů a rybářů, od bran ržání koní a občasné hádky kupců s biřici. Na stromech rašily lístky a ze země vyrážely zelené špičky trávy. Příroda se probouzela a byla plná života. Všude vládl klid a mír a velebné zvuky jara nerušilo skřípání husích brků a protivný hlas podkomořího Hynka, který ve skriptoriu vládl.

Jiří Adam z Dobronína měl před sebou na pulpitu rozložený list papíru, aby budil zdání, že je v pilné práci. Ve skutečnosti měl už všechno hotové. Jenže v úřadu se nevyplácelo to přiznat, protože by okamžitě dostal další práci. Povzdechl si, ale nedal si pozor a znělo to tak rozmrzele, že se na něj od sousedního pulpitu překvapeně podíval jeho pomocník bakalář Petr. Ihned se chápavě usmál a očima naznačil směrem ke dveřím.

Bakalář Petr Korec byl nejen pomocníkem Jiřího Adama z Dobronína, ale také jeho chráněncem. To on ho do skriptoria přivedl a zařídil mu místo pomocného písaře, ale nejen to. Petr žil v jeho domě v Kaprové ulici spolu s dívkou, kterou miloval. Zatímco se Rozárka starala o domácnost, Petr se stal nenahraditelným pomocníkem při vyšetřování. Oba jaksi samozřejmě patřili do rodiny, protože kromě nich neměl Jiří Adam z Dobronína nikoho jiného. Rozuměli si a bylo jim spolu dobře.

„Také už mne napadlo na chvíli utéct,“ přiznal tiše s uličnickým pousmáním Jiří Adam z Dobronína, odložil husí brk, zvedl desku pulpitu a pod ni uložil spis. „Kdyby se po mně sháněl Hynek, něco si určitě vymyslíš.“

„Spolehněte se, urozený pane. Vrátíte se ještě?“

„Jen si provětrám hlavu,“ pronesl tiše, jako by se omlouval. Protáhl se mezi pulpity ke zdi, na níž visel jeho tmavý plášť lemovaný kožešinou, ale nevzal si ho. Mířil do zahrad pod Pražským hradem, a proto nemusel dbát na důstojnost svého stavu. V tmavém oděvu s krajkovým límcem, jaký byl pro úředníky Královské komory předepsaný, a ještě s pláštěm se nikdy necítil pohodlně, zvláště v takovém počasí. Kdyby to šlo, rozepnul by si a svlékl i černý kabátec. Někdy si říkával, proč vlastně už dávno z úřadu neodešel na odpočinek jako většina jeho vrstevníků. Mezi písaři byl zdaleka nejstarší.

Jenže pokaždé mu došlo, že by se nudil. Nešlo o vyřizování spisů, bez toho by se samozřejmě obešel, ale o to, co s tím bylo spojeno. Setkával se s řadou zajímavých lidí, za úředními záležitostmi jezdíval po celém království, dozvídal se o důvěrných záležitostech urozených rodů, ale co bylo nejdůležitější, jakmile došlo ke zločinu, s kterým si královské úřady nevěděly rady, obrátily se na něj. O pomoc ho dokonce několikrát osobně požádal sám král Ferdinand Habsburský nebo jeho žena Anna Jagellonská. Protože byl obratný, nikdy je nezklamal.

Vyšel z budovy, obešel ji a úzkou uličkou se dostal k hradbám. Tady byla malá branka a za ní strmé schody, po kterých seběhl k Brusnici. Zatímco keře na svazích byly většinou ještě holé, vegetace dole v údolí se již sytě zelenala. Podél potoka vedla pohodlná cesta a nedaleko schodů stál malý altánek. Dříve se sem jen zřídka odvážil někdo sám, zvláště pokud se mu u pasu houpal váček s penězi, ale tyhle časy byly dávno pryč. Údolí brusnického potoka pod Pražským hradem se stalo oblíbeným místem dvořanů, kam chodívali odpočívat. Mladí si tu sjednávali tajné milenecké schůzky a ti starší se scházeli k důvěrným jednáním, o kterých neměl nikdo nepovolaný vědět.

Jiřího Adama z Dobronína proto nepřekvapilo, když v altánu zahlédl sedět postavu ve stejném tmavém úředním oděvu, jaký měl on sám. Nechtěl vypadat zvědavě, a proto se k altánu obrátil zády a vykročil na opačnou stranu. Ke svému překvapení však zaslechl své jméno. Ohlédl se. Muž v tmavém oděvu opustil altán a stál teď u potoka. Poznal ho hned, byl to Václav Hrzán z Harasova.

Zamířil k němu a zvědavě vyčkával. Znával dobře jeho otce Viléma, společně studovali práva na pražském vysokém učení a jednou se během vakací vydali pěšky až do Cách. Na tamní univerzitě strávili tři měsíce, které poctivě dělili mezi lekce a šenky. Po promoci se však jejich cesty rozešly a několik let po nešťastné bitvě u Moháče zahynul Vilém za nevyjasněných okolností v jakémsi souboji. I když Jiří Adam z Dobronína znal syny svého přítele, prakticky se s nimi nestýkal. Pokud se v úřadu potkali, zdvořile se pozdravili, ale tím to končilo. Václav Hrzán z Harasova působil navíc v úplně jiné části Hradu. Byl tajemníkem úřadu královských regálů, měl tedy na starosti panovníkovy příjmy, a tak měli spolu služebně málo co do činění.

„Šťastná náhoda, že se potkáváme,“ pozdravil ho zdvořile velmož. Byl vysoký a hubený. „Stejně bych se tě asi pokusil vyhledat, urozený pane z Dobronína, ale hodí se mi, že jsme tady sami.“

„Jistě, šťastná náhoda,“ souhlasil Jiří Adam z Dobronína ostražitě. Na náhody totiž nevěřil. Rychle si spočítal, že z okna kanceláře, v níž Václav Hrzán z Harasova pracuje, je dobře vidět na vchod do budovy Královské komory. Navíc tam byl zadní průchod k brance, takže k Brusnici se dalo vyjít přímo a kdo chtěl, dostal by se do altánu rozhodně mnohem dříve, než by to stihl on.

„Nebudu tě nudit planými řečmi, protože vím, že si na formální zdvořilost nepotrpíš. Stejně jako můj zemřelý otec Vilém,“ pokračoval dobromyslně Václav Hrzán z Harasova. „Jak jistě víš, před dvěma lety jsem koupil od Hynka Krabice z Veitmile hrad Jencenštejn i s panstvím. Ten hrad není velký, ale je výtečně postavený, opravdu luxusní sídlo. Já i můj mladší bratr Mikuláš jsme si zpočátku gratulovali, protože jsme ho získali za rozumnou cenu. Jenže jak se zdá, štěstí se může rychle změnit v těžké břímě.“

„Nedoslechl jsem se, že by prodej někdo zpochybnil. Pokud vím, je řádně zapsaný v zemských deskách.“

„O tom nemluvím,“ ostře ho přerušil Václav Hrzán, jako by byl uražený pochybnostmi o jeho právnických schopnostech. Koupi Jencenštejna, nebo jak se mu zkráceně říkalo Jenštejna, zařizoval on. Pak se zarazil, omluvně se pousmál a podstatně mírněji pokračoval: „Jde o něco jiného. Před panem z Veitmile vlastnil Jencenštejn Mikuláš Rendl z Oušavy. Už ti svítá?“

Jiří Adam z Dobronína věděl o letité nenávisti mezi oběma rody. Kdysi se dokonce šeptalo, že ve smrti jeho přítele Viléma Hrzána z Harasova měl prsty právě Albrecht Rendl z Oušavy, kterého tehdy vyšetřovali pro dluhy, a dokonce byl nařčen z vraždy jakéhosi žida. Tehdy se o to ale nezajímal, protože to bylo v onom smutném roce, kdy těžce onemocněla jeho žena a nakonec nemoci podlehla. Václav Hrzán z Harasova chvíli čekal, a když mu neodpověděl, ujal se znovu slova: „Je toho víc, co stojí mezi našimi rody. Tím tě teď nehodlám zatěžovat. Pokud však budeš mít zájem, později tě se vším seznámím. Teď mi jde o něco jiného. Můj synovec Jan je výbušný mládenec, v pražských městech se bez něj neobejde žádný rozruch, který mladí rytíři dělávají. Znáš to, také jsme bývali mladí.“

„Nehodlám být mentorem a nehodlám nikoho soudit, pokud neporušuje zemské zákony,“ pokrčil neurčitě rameny. Mládenci z urozených rodin se často chovali jako utržení z řetězu. Jistě, ani Jiří Adam z Dobronína nebyl v mládí světec, ale vždycky znal míru a nikdy nezapomínal na svá studia. Ti dnešní se ani nepokoušeli předstírat, že by je vědění zajímalo. Jejich zábava byla navíc často zlomyslná a zlá. Pokud si vzpomínal, mladý Jan Hrzán z Harasova byl před třemi týdny vyslýchán, protože se spolu s několika přáteli opil a pak pod oknem staroměstského konšela vyřvával oplzlosti nejen o něm, ale dokonce i o jeho ženě.

„Rozumím tvé zdrženlivosti,“ přikývl chápavě Václav Hrzán z Harasova, „ale věř mi, můj synovec není špatný. Jen se potřebuje vybouřit. Proč však o něm mluvím? Obávám se totiž, že se do něčeho zapletl. Včera ráno jsem na Jencenštejně nechtěně vyslechl jeho hádku s Adamem z Říčan. Jsou nerozluční přátelé, ale tentokrát na sebe byli jako psi. Šlo o pannu Polyxenu, dceru Mikuláše Rendla z Oušavy. Ten je bratrem onoho zlotřilého Albrechta. Jak jsem pochopil, oba o ni už delší dobu usilují, ale co je horší, můj synovec zřejmě uspěl.“

„Stále netuším, jak bych mohl pomoci? Chápu, že tohle milostné dobrodružství je s ohledem na nevraživost vašich rodů ožehavé, ale je přece v pravomoci tvého bratra, aby svého syna umravnil!“

„To je jistě pravda, jenže já ještě neskončil,“ trochu nerudně upozornil Václav Hrzán z Harasova. Byl zjevně zvyklý poroučet. „V tom hovoru zaznělo ještě něco. Nejsem tak dobrý pozorovatel jako ty, ale přesto jsem ucítil závan zla. Adam z Říčan řekl něco v tom smyslu, že to bude mého synovce mrzet, pokud si takovou hanebnost nerozmyslí. Nevím, o co šlo, ale o pannu Polyxenu rozhodně ne. Už kvůli dávnému přátelství s mým otcem, nemohl bys zjistit, o co jde? Můj synovec je prudký, jak už jsem řekl. Nechci, aby se zapletl do něčeho, co by ho celý život mrzelo a čím by si mohl zkazit budoucnost.“

„Jen kvůli jedné větě, které jsi pořádně neporozuměl, bych měl začít pátrat?“ kroutil hlavou Jiří Adam z Dobronína a vůbec neskrýval nechuť splnit takovou prosbu. Nebylo nic nevděčnějšího než se míchat do záležitostí mladých rytířů, zvláště pokud šlo o lásku. Polyxena Rendlová z Oušavy byla jedna z nejkrásnějších urozených dívek Českého království, alespoň se to o ní říkalo. Se syny z urozených rodin byla ta potíž, že často nevěděli, kde jsou křesťanské hranice mezi zábavou a zlotřilostí. Mnozí hráli hazardní hry a měli dluhy, jiní se opíjeli a rvali se na potkání jen pro svou zábavu, další bezuzdně smilnili. Mladý Jan byl nejspíše podobný.

„Tratit nebudeš,“ slíbil Václav Hrzán, když postřehl jeho rozpaky. Na potvrzení svých slov zvedl významně ukazovák. Tohle gesto znával Jiří Adam od jeho otce a trochu ho ta sentimentální vzpomínka dojala. Už kvůli svému mrtvému příteli z mládí by se měl alespoň o něco pokusit. Navíc pravda byla, že kromě hromady listin, které na něj čekaly ve skriptoriu, neměl stejně jinou zajímavější práci.

„V tomhle případu mi rozhodně nejde o peníze,“ odmítl jeho nabídku ostře. „Berme to jako přátelskou službu. Jsi si jistý, že v té hádce nešlo o Polyxenu?“

„Jsem!“

„Pak mi nejspíše něco tajíš. Co bych měl vědět ještě?“

Václav Hrzán z Harasova na kratinký okamžik zaváhal a pak s pohledem odvráceným k potoku přikývl. „Jistě, jsi opravdu nejlepší vyšetřovatel, jaký na královském dvoře je a nic ti neunikne. Takže ti povím o svém podezření víc. Už asi týden vím, že můj synovec pátrá, jak to bylo se smrtí mého otce a tvého přítele Viléma. Prořekl se totiž, že nevěří v čestný souboj. Prý našel důkaz, že jeho děd byl hanebně zamordován. Udeřil jsem na něj, aby mi pověděl víc, ale vykroutil se. Pak už jsme o tom nemluvili.“

„O Vilémově smrti mnoho nevím,“ přiznal se Jiří Adam z Dobronína. „Prý padl v čestném souboji, a tak je to zapsáno i v knize zemských půhonů. Četl jsem ten zápis. Ten souboj snad vyprovokoval Kvas Čábelický ze Soutic. Sám byl ale v bitce zraněný a zemřel dříve, než k soudu došlo, proto zemský soudce případ uzavřel bez jakéhokoli verdiktu.“

„Jistě, takový byl závěr. Jenže měl bys vědět, že ten Kvas byl manželem Johanky Čábelické ze Soutic, rozené z Oušavy. A ta je sestrou Albrechta a Mikuláše a tetou krásné panny Polyxeny. Můj synovec u té dívky zřejmě dosáhl svého a mohl se něco důvěrného dozvědět. Mladá zamilovaná děvčata bývají až neuvěřitelně naivní a hloupá. Proto asi můj synovec pojal jisté podezření, kde jinde by k němu přišel? To samo o sobě ovšem vyvolává otázku, jak to bylo ve skutečnosti. Na smrti těch dvou, mého otce i Kvase Čábelického ze Soutic, vydělali totiž v první řadě urození páni z Oušavy. Johanka zdědila tvrz a panství, a Rendlové se navíc pomstili mému otci.“

„Dobrá,“ souhlasil po kratinkém přemýšlení Jiří Adam z Dobronína. „Podívám se na ten případ a pak si promluvím s tvým synovcem. Nechce se mi ale jet až na Jencenštejn. Zařídíš, abychom se setkali tady v Praze?“

„Není nic snadnějšího. Zítra by se tu měl objevit. A teď mne omluv, musím se vrátit do kanceláře.“

II

Poté, co Jiří Adam z Dobronína u Brusnice osaměl, zpátky do skriptoria nijak nespěchal. Posadil se na uprázdněnou lavičku v altánku, pohodlně se opřel a natáhl si nohy. Chtěl si srovnat myšlenky, jenže začal dřímat, a když se vzbudil, na nebi byla mračna a v dálce zněly z města zvony, které oznamovaly, že je již pátá hodina po poledni. Protáhl se a beze spěchu se vydal po schodech nahoru k Pražskému hradu.

Ve vstupní klenuté jizbě do budovy úřadu Královské komory byl jako obvykle nebývalý ruch. Místnost nebyla velká, ale honosně zařízená, protože symbolizovala moc Českého království. Stěny zdobily erby předních zemských rodů, na jedné straně byla zelená kachlová kamna a proti nim stály dvě masivní lavice z tmavého leštěného dřeva. Obě byly obsazené muži v černých oděvech, kteří sem přišli vyřídit své záležitosti. Vpravo za kamny byly červeně lakované dveře pobité kovanými pásy, které na místě křížení zdobily nýty s hlavami stylizovanými jako erb se lvem. Tudy se vcházelo do nízké chodby, odkud vedly dveře do jednotlivých úřadů. I zde byly lavice, na nichž čekali další příchozí, kteří měli to štěstí, že jejich věc měla být ještě dnes vyřízena.

Před dveřmi do skriptoria narazil na podkomořího Hynka. Byl ve tváři rudý zlostí, protože právě vynadal jednomu z písařů poté, co jemu samotnému ostře vyčinil nejvyšší purkrabí Jan z Vartemberka, neboť ve skriptoriu špatně vyřídili jakousi bezvýznamnou záležitost. Zle se na Jiřího Adama z Dobronína podíval, a i když se vůči němu jindy choval se shovívavostí, mnohdy hraničící až s trapnou podlézavostí, dneska si potřeboval na někom svou zlost vybít.

„Jak to, že nejsi ve skriptoriu?“ vyjel na něj útočně.

„Nepamatuji se, že bys mne žádal o povolení opustit úřad. Prý tě zahlédli u branky do údolí k Brusnici.“

„To je možné, ale tudy vede také cesta k mostu, který, jak jistě víš, urozený pane podkomoří, spojuje Hrad s Královskou zahradou na druhé straně údolí. Naše vznešená královna Anna Jagellonská tam právě řeší spor mezi stavitelem Spaziou a kameníkem Stellou a žádala mne o radu. Ta věc velice spěchala,“ zalhal bezostyšně Jiří Adam z Dobronína. O radu ho královna Anna opravdu žádala, ale to bylo už před dvěma dny. Jenže nebylo pravděpodobné, že by se podkomoří odvážil ověřovat, zda jeho podřízený mluví pravdu.

Podkomoří Hynek se čertil ještě víc, protože tohle bylo už i na něj příliš. Navíc postřehl posměšné pohledy mužů, kteří tu čekali na vyřízení svých záležitostí. Pochopil však, že v tuhle chvíli nic s odbojným písařem nepořídí. Beze slova se otočil a vrazil do dveří sousední kanceláře, odkud se vzápětí ozval jeho zlostný křik. Jiří Adam z Dobronína se s ironickým pousmáním vrátil ke svému pulpitu. Zvedl jeho desku a vylovil složku se spisem, který před sebe úhledně rozložil.

„Vyptával se na vás,“ oznamoval mu tiše Petr Korec.

„Řekl jsem mu jako obvykle, že vás odvolali k panovníkovi, ale víc nevím.“

„Kdy ten chlap dostane konečně rozum?“ povzdechl si Jiří Adam z Dobronína otráveně. „Napadla mne taková poučka, že čím víc na podřízené křičíš, tím horší práci odvádějí.“

„Předevčírem jste mi vyčinil, že jsem přehlédl jakousi bezvýznamnou drobnost,“ odpověděl s nevinným výrazem ve tváři bakalář Petr. „Téměř jste na mne křičel.“

„Není snadné formulovat obecné pravdy,“ pochopil pobaveně Jiří Adam z Dobronína. „Tu poučku musím upravit. Čím nespravedlivěji na podřízené křičíš, tím horší odvádějí práci. A naopak, čím zasvěceněji podřízené káráš, tím lepší práci pak odvedou.“

„Z hlediska aristotelské logiky tedy z této poučky vyplývá, že já pracuji dobře, protože jste mimořádně moudrý a spravedlivý a káráte mne se znalostí problému.“

„Další změna! I kdyby byl pán sebemoudřejší, ale jeho podřízený uličník, nic s tím nenadělá.“

„Souhlasím,“ ozval se písař, který stál v rohu u posledního pulpitu za zády bakaláře Petra. Jmenoval se Jindřich Kořenský z Terešova a byl mezi písaři nejmladší. Vídeňské vysoké učení absolvoval teprve před dvěma lety, a proto mu ve skriptoriu patřilo nejhorší místo v rohu, kde bylo šero. Podkomoří Hynek mu tuhle starobylou zvyklost vysvětlil tím, že starší písaři mají už unavené oči, a proto mají nárok na pulpity u oken.

Jindřich Kořenský z Terešova byl chytrý a veselý mládenec a s Petrem Korcem se začal přátelit hned, jak se v Královské komoře objevil. Blížil se konec pracovní doby, ve městě zvony právě ohlašovaly, že je třeba začít chystat se na večerní bohoslužby. Začal pečlivě skládat své věci do zásuvky pod pulpitem a přitom klidně vykládal: „Ovšem každá mince má dvě stránky. Pokud je pán pazneht, moudrého podřízeného urazit nemůže. Za chybu, kvůli které náš ctihodný pan podkomoří tak zuří, může on, ne já. Napsal jsem doslova jen to, co po mně chtěl. Takhle mi nevynadala ani dcera jednoho vídeňského měšťana, když se dozvěděla, že se s ní nehodlám oženit.“

„S tebou by to tak vyhrála,“ ozval se od okna Jan Bernatický. Byl tlustý, holohlavý a měl třetí manželku. Na rozdíl od něj byla mladá, pohledná a prý velice náročná. Jak se jízlivě šeptalo, nejen na toho, kdo jí musí šaty kupovat, ale i na ty, kteří jí je pak svlékají. Tlustý písař byl permanentně nakvašený a nesnášel žertování. On sám měl starostí až nad hlavu a neviděl jediný důvod, aby měli ostatní písaři dobrou náladu, když on ji neměl.

Než mu však stačil někdo odpovědět, na prahu se objevil podkomoří Hynek. Vstoupil s rukama složenýma za zády, pomalu se jako šafář procházel uličkou mezi pulpity a kontroloval, co který z písařů dělá a kdy bude hotov. Když došel k Janu Bernatickému, ostře se ho zeptal, kdo to s kým vyhrál, neboť tuhle větu zaslechl, když vstupoval.

„Pan Kořenský tvrdil, že pokud je nadřízený pazneht, nemůže moudrého podřízeného urazit,“ žaloval škodolibě holohlavý písař a pomstychtivě se mu leskla očka pod ztučnělými víčky.

Podkomoří Hynek se prudce otočil, ale protože ulička byla úzká, srazil Bernatickému loktem na zem kalamář s inkoustem.

„To je pravda,“ ozval se duchapřítomně do napjatého ticha Jiří Adam z Dobronína. „Hovořili jsme totiž o tom, že se pan nejvyšší purkrabí nezachoval správně, když znectil práci našeho skriptoria, vždyť šlo o bezvýznamnou záležitost! A jsme tedy názoru, že vás rozhodně nemusí mrzet slova, která jste si musel jako jeho podřízený vyslechnout.“

Podkomoří Hynek na okamžik přimhouřil oči, ale pak se na své zvyklosti téměř dobromyslně pousmál. „Máte jistě pravdu! Nedovolím však, aby se v tomto úřadu uráželi nejvýznamnější mužové tohoto království. Navíc výrazy, které sluší spodině z podhradí. Pazneht, kam na ty výrazy chodíte, ctihodní pánové? Zdá se, že jste dnes pracovali dobře. Proto můžete skončit a jít domů. Sbohem!“

Na okamžik se zarazil a podíval se na podlahu, na níž se rozlévala inkoustová louže. Ostře ještě dodal: „Jen ty, pane Bernatický, se ještě chvíli zdržíš. Ukliď ten nepořádek!“

Sotva zmizel, zeptal se Jindřich Kořenský z Terešova tlustého písaře posměšně: „Při tvém břichu, dokážeš se ohnout k podlaze, ctěný kolego?“

„Tohle si ještě vyřídíme,“ supěl holohlavý písař, zatímco se ostatní vrhli k věšáku pro pláště, aby mohli co nejrychleji zmizet. I v předsálí byl už celkem klid. Většina návštěvníků odešla, protože se nedočkala slyšení. Tihle mužové věděli, že se sem budou muset vrátit zítra. Méně vlivní tu se svými záležitostmi strávili často i několik dní, než se na ně dostalo, zvláště pokud neměli peníze, aby příslušného úředníka uplatili. Na lavicích zbyli jen dva postarší rytíři a živě mezi sebou rozprávěli. Budova Královské komory se rychle prázdnila.

„To opravdu není vděčný úkol,“ potvrdil bakalář Petr, který pomalu kráčel po boku svého pána po Kamenném mostě přes Vltavu. Před nimi se v odlescích slunce, které zapadalo za jejich zády, rýsovala silueta mohutné Mostecké věže s bránou, jíž se vstupovalo na Staré Město pražské.

„Když já byl mladý a neposedný, neuhlídal by mě ani zástup biřiců,“ dodal ještě bakalář Petr.

„Už mladý nejsi?“ zeptal se trochu rozmrzele Jiří Adam z Dobronína. Nikdy nebral své povinnosti na lehkou váhu, a pokud něco slíbil, své slovo dodržel. Teď neměl na žertování náladu. Potřeboval si především ujasnit, co je doopravdy čeká.

Petr Korec to pochopil a ihned změnil tón. Pokorně připustil, že je stále mladý, a proto hovoří lehkovážně nezkušeným jazykem, což je samozřejmě chyba, daná ovšem právě jeho mládím.

„Tím si mě tak snadno neudobříš,“ odmítl to jeho pán, i když jeho hlas zněl o poznání přátelštěji. „Víš, čím by sis mě doopravdy udobřil?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I

II