Jo Thomas

Stín olivovníku

Originální název: The Olive Branch

Vydáno u HEADLINE REVIEW, London 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2015 Jo Thomas

Translation © Anna Rybníčková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9023-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9024-6 (mobi)

Richardovi.

Děkuji za inspiraci a pomoc a také za to,

že jsi můj bratr a ten nejlepší strýc.

Prolog

Ruka se mi vznáší těsně nad myší. Srdce mi divoce buší a já přemýšlím, jestli mi žilami proudí vypité prosecco, nebo čiré bláznovství.

Pohledem přejedu po holých stěnách, které mne obklopují. Je to prostor bez nábytku, bez emocí, bez duše. Podívám se na kamarádku Morag, které svítí oči vzrušením.

Hodiny tikají a s každou vteřinou mi srdce bije čím dál zběsileji.

„Deset, devět…,“ odtikávají hodiny. V puse mám úplně sucho.

„Osm, sedm…“ Trochu se mi zvedá žaludek a já si opět nejsem jistá, jestli je to proseccem nebo napětím. Tohle je šílenost.

„Šest, pět…“ Opět přeletím pohledem prostor, který jsem až donedávna nazývala domovem. Teď je z něj jen prázdná schránka – stejně jako ze mě.

„Čtyři, tři…“ Zvažuju svoje možnosti. Docházím k jedinému možnému závěru.

„Dva…“ Je to tak strašně nezodpovědné.

„Jedna.“ Podívám se na Morag, která vypadá, jako by měla každým okamžikem vybuchnout. Nevím, jestli jsem to udělala záměrně, nebo sebou můj prst jen nechtěně škubl. Tlačítko je ale zmáčknuté a my dvě se, opojené proseccem, v záchvatu smíchu svalíme na pohovku.

Následujícího rána, když paralen a litry vody začnou konečně zabírat, začnu pomalu chápat, co se to vlastně stalo. Spěchám k počítači a kontroluju e-maily. A opravdu. Je to tam černé na bílém. Připomínka mého včerejšího pomatení mysli a toho, proč by měla být pro každého, kdo chce pozdě v noci brouzdat po internetu, povinná dechová zkouška.

Gratulujeme! Vyhrál/a jste včerejší aukci! Srdce mi vyskočí až do krku a v uších mi hlasitě duní. Co teď budu dělat? Moje panické úvahy přeruší zaklepání na dveře. Spěchám je otevřít a zřetelně si uvědomuji zběsilý tlukot svého srdce.

„Zdravím, přišli jsme si pro ty pohovky,“ zašvitoří mladá, elegantní žena, která stojí ve dveřích po boku svého nadšeného přítele. Ohlédnu se po pohovce, na které ještě stále spí Morag.

„Dejte nám chviličku, už jsme skoro hotové,“ chabě zaprotestuji, zatímco mladý pár začne zvedat gauč, který byl až do dnešního rána mojí postelí.

Máš jen jednu možnost, ozve se rozhodný a impulzivní hlas. A já si uvědomím, že patří mně.

Kapitola první

Jak tak sleduju kozu pochodující sem a tam po dvorku, jako by byla součástí královské gardy, přemýšlím, jestli na mě tohle nebylo přece jen trochu moc velké sousto.

„Přepočítávám trasu! Přepočítávám trasu!“ ječí moje jediná společnice na této cestě. Její hlas se mi zařezává hluboko do lebky. Rázně ji s pocitem zadostiučinění vypnu a poté vypnu i motor svého Fordu Ka. Stěrače vydají zmožený vzdech a celý svět se ve vteřině ponoří pod neprostupnou stěnu deště, který je tak prudký, že působí jako z nízkorozpočtového filmu. Tohle je ale naprosto jasná realita, připomenu si a poslouchám, jak voda vytrvale buší do střechy auta. Zhluboka se nadechnu. Tohle počasí mě pronásleduje už od Bari – rozlehlého přístavního města na samém kraji paty italské zeměpisné boty. Zastavila jsem se tam na rychlý nákup a oběd v Ikei. Kromě té kozy přede mnou je tohle další věc, kterou mě tahle země zaskočila: přívalové deště v létě v jižní Itálii.

Zírám ven z okýnka a přitahuju si svou lehkou mikinu blíž k tělu. Sada stříbrných náramků se mi houpe na zápěstí. Sjedu pohledem na své tričko Rolling Stones, které jsem ustřihla nad pupík, a na barvou zacákané, ustřižené levisky. Oblečení jsem do tohoto počasí značně podcenila. Popadnu svou oblíbenou obnošenou koženou bundu, natáhnu si ji přes sebe a zachvěju se. Měla bych mít na sobě spíš pláštěnku a holínky.

Opět se zhluboka nadechnu a otevřu dveře, které se vzpírají pod náporem deště a větru. Narovnám se, přidržím si ruku před obličejem a znovu se zachvěju. Podívám se na obálku, kterou svírám v ruce.

Déšť se nemilosrdně vpíjí do papíru, takže je text za chvíli nečitelný, a já musím přivírat oči před tou masou vody, která se na mě řítí. Koza po mně hodí letmým pohledem a já jsem si jistá, že ji slyším odfrknout.

Jednou rukou si chráním oči a zamžourám proti cloně deště na dům před sebou a pak zpátky na dlouhou cestu plnou výmolů, po které jsem právě přijela. Skoro ani nerozpoznám velké kamenné sloupy a rudou železnou bránu před vjezdem. Strčím si dopis zpátky do kapsy a místo něj vytáhnu fotografii domu. Z obrázku je ve vteřině papírová kaše, která se mi rozpadá v rukách a dopadá na mokré kameny u mých nohou. Pokud si nepospíším, dopadnou moje plátěné kecky zrovna tak. Musí to být ono. Žádný podobný dům v okolí není.

Cestou sem jsem minula několik menších domů, které stály po obou stranách křivolaké cesty, která se vlnila dokola, dokolečka jako horská dráha. Pro dodání patřičného efektu byly po celé cestě strategicky rozmístěny výmoly. Některé z domů měly oblé střechy, jiné byly naopak moderní, se střechami rovnými jako placka. Také jsem zahlédla pár na sobě nalepených a rozpadajících se staveb trulli – malých kruhových domků se střechou do špičky, které se k sobě choulily jako houby v mechu. Já ale nehledám trullo. Dům tyčící se přede mnou je spíše jako z filmového plátna. Je starý, ošlehaný deštěm, větrem a sluncem, natřený na vybledlou růžovou, ale hlavně, hlavně je obrovský – mnohem víc, než jsem si představovala. Nic podobného tu široko daleko není. Ano, musí to být ono.

Zatímco si rukou chráním obličej proti přívalu deště, probleskne mi hlavou myšlenka, jestli mě ještě čeká další boží rána v podobě záplavy kobylek. Možná je tohle znamení… rychle tuhle hloupou myšlenku zaženu, spolu se vzpomínkou na matčiny zoufalé zprávy a Edovy nesouhlasné e-maily.

Tričko se mi lepí k tělu a z mých krátkých vlasů mi voda crčí přímo do obličeje. Teče mi kolem piercingu v nose jako vodopád. Teď už nemá cenu hrabat se v kufru a hledat pláštěnku, takže si přehodím svou nachovou tašku přes rameno a přemítám, do čeho jsem se to kruci uvrtala. Mohla bych se vrátit do auta, odjet odsud, jak nejrychleji by to šlo, a napsat Edovi, že měl celou tu dobu pravdu: že jsem hloupá, impulzivní a nezodpovědná.

Na druhou stranu ale nejsem aspoň nudný suchar, který v životě nikdy nic neriskne. Je jen jedna cesta: vpřed. Skloním hlavu, přitáhnu si tašku těsněji k sobě a rozběhnu se k verandě lesknoucí se deštěm a sténající pod náporem neopečovávané, popínavé nocenky.

S bradou těšně u hrudi se jen tak tak vyhnu velké kaluži a na kluzkých, ochozených kostkách mi podkluzují boty. Jsem teď nebezpečně blízko koze, která stojí přímo u vchodových dveří. Tak takhle vypadá moje nejhorší noční můra.

„Mééé,“ zamečí hlasitě koza a já polekaně nadskočím. Zírám na kozu a ona zírá na mě. Každé její oko má jinou barvu: jedno je strašidelně žluté, druhé modré. Poprvé za několik posledních týdnů vůbec netuším, co mám dělat. O hlídacích kozách mi nikdo nic neřekl.

Přemítám, jestli „kšá“ má ten samý význam v italštině jako v angličtině. Tohle jsme se ve večerní jazykové škole neučili. Musím ale něco udělat, začínám být už zimou celá zkřehlá.

„Kšá, kšá!“ vykřiknu a mávám rukama ve směru, kde koza stojí, a zároveň couvám zpátky k autu. Nechci, aby na mě zaútočila těmi špičatými rohy, které vypadají pěkně nabroušeně. V Tootingu by mi koza cestu nikdy nezkřížila. Opilci možná, ale s těmi bych se vypořádala jednodušeji než s tímhle.

„Kšá, kšá!“ zkouším to znovu a rukama mávám ještě zběsileji. Koza sebou trhne, stejně jako polekaní motýlci v mém břiše, z místa se ale odmítá hnout a dál střeží velké dřevěné dveře. Ve srovnání s tímhle byla úmorná třídenní cesta napříč celou Francií a Itálií, na které jsem zastavovala k rychlému odpočinku, jen když to bylo nezbytně nutné, a při které mi dělala společnost jen otravná navigace, procházka růžovou zahradou.

Posledních šest týdnů jsem strávila ve společnosti realitních makléřů, zájemců o byt a právních zástupců. Přitom jsem balila své věci a rozdělovala vše, co jsme s Edem sdíleli. Všechno jsem roztřídila a s těžkým srdcem svěřila Edovi do opatrovnictví naši společnou sbírku retro nahrávek a starý přehrávač, který jsem našla na eBay. Přebytečný nábytek jsem prodala, postarala se o jeho předání a vystěhovala se z našeho bytu. Všechno šlo jako po másle a nic mě nemohlo zastavit. Ale o kozách bránících si své teritorium jsem neměla sebemenší potuchy. Zoufale pohodím rukama a otáčím se ke zvířeti zády.

Otevřu tašku a snažím se v ní najít cokoliv, co by mi z téhle šlamastyky zázračně pomohlo. A pak to nahmatám – napůl snězenou tyčinku Kit Kat, kterou jsem si koupila na benzínce kdesi za Římem. Říkala jsem si, že mi cukrová bomba pomůže dostat se přes monstrózní dálniční okruh. Ta a Dolly Parton, která mi vyhrávala z reproduktorů. Částečně to opravdu zabralo. Z okruhu jsem se zdárně vymotala, i když s nervy na dranc, se srdcem až v krku, nadopovaná energy drinky a se spoustou zuřivého mávání a troubení – které bylo ovšem mířeno na mě. Vyndávám z tašky kit kat a zamávám s ním směrem ke koze. Ta mě ostentativně ignoruje a dívá se jinam. Rychle z tyčinky strhnu obal.

„No tak, vezmi si. Je to čokoláda.“ Zamávám s tyčinkou a okamžitě se cítím jako pedofil lákající děti do auta. Ulamuju kousek a házím ho koze. Zvíře couvne a já už začnu uvažovat o tom, že pokud nenajdu majitele, budu si muset pro dnešek najít nocleh někde jinde. Koza ale v tu chvíli kit kat očuchá a se zjevným nadšením ho slupne. Problém je, že se teď rozešla směrem ke mně v očividné touze dostat ještě trochu.

„Vidíš, je to dobré.“ Ulomím další kousek a hodím ho koze, která se nyní přibližuje stále rychleji. Couvám a cítím se jako v nepovedené reality show. Jsem tisíce kilometrů od domova, v největším lijáku, jaký jsem kdy zažila, s veškerým svým majetkem nastrkaným do kufru svého Fordu Ka a s kozou, kterou se snažím odlákat od vchodových dveří kit katem. Začínám si uvědomovat, jak se asi cítil Noe, a jsem si docela jistá, že na mojí arše by místo pro kozy nebylo.

Všechno je to Edova vina! probleskne mi mým zatemnělým mozkem. A mé mámy. Koza nezastavitelně vysává každý kousek kit katu a já klopýtám, ale jsem už skoro u domu. Udělám ještě jeden krok vzad a nohou narazím do nízké kamenné zídky. To mě vrátí zpět do reality.

Vyšplhám se na zídku a můj telefon se probudí k životu. Vytáhnu ho z kapsy a doufám v nějaké povzbudivé zprávy. Dvě esemesky a několik zmeškaných hovorů. Ani se neobtěžuju kontrolovat, kdo mi volal. Zprávy jsou od Eda a mé mámy. To je vše, co potřebuju. Kdyby Ed věděl, že se právě v tuto chvíli snažím uplatit kozu kit katem, spustil by své obvyklé: „Já jsem ti to říkal.“ To je jeho reakce na cokoliv, co udělám – myslí si o mně, že jsem impulzivní.

„Horkokrevná“, tak tomu říká. Donekonečna mi opakuje, že vždycky nejdřív do něčeho po hlavě skočím, a až pak se zamýšlím nad následky. On na druhé straně neudělá nic, aniž by se předem neporadil s Googlem a Facebookem. Jsme úplné protiklady. Ze začátku to bylo to, co mě na našem vztahu bavilo. Ed si ale teď myslí, že impulzivně dělám úplně všechno, a já ho vnímám jako strašpytla, který nad věcmi až příliš dlouho přemýšlí a nikdy neriskuje. Mohli jsme být skvělý pár. Ale nebyli.

Kdyby tu teď Ed byl, vše by se odvíjelo úplně jinak. Zaprvé by nikdy nevystoupil z auta, pokud by s sebou neměl tým inspektorů, kteří by dům nejprve prohlédli, zda je bezpečný k nastěhování. K tomu, aby se zbavil kozy, by rovnou najal extrémního dobrodruha Beara Gryllse.

Ne, nemůžu se vzdát u první překážky, i kdyby tahle koza měla hlídací schopnosti rotvajlera. Koza mi čumák strčí přímo do dlaně a já se nemůžu pohnout. Udělám proto jedinou věc, kterou udělat můžu: natáhnu ruku a podrbu ji na nose. Vypadá, že se jí to líbí. Ale teď jsem tu zaseklá. Pokud přestanu, bolestivě mě trkne. Mám už jen poslední možnost.

Hodím poslední kousek kit katu, jak jen nejdál můžu. Tyčinka spadne do bláta, daleko za vydlážděnou cestu. Zvíře se otočí a málem se přerazí, jak se k dobrotě snaží rychle dostat. Klouže a klopýtá přes dlaždice a nakonec se k pochutině přece jen dostane. Já na nic nečekám a vrhám se ke vchodovým dveřím. Třesou se mi ruce, když vytahuju z kapsy velký rezavý klíč a snažím se ho strčit do zámku, zatímco jedním okem sleduju kozu. Mezitím mi vypadne obálka na mokrou podlahu. Rychle ji zvednu a opřu se o dveře. Ty jsou ale zaseklé a nechtějí se otevřít. Koza klusá zpátky ke mně. Zatlačím do dveří celou svou vahou a ty se rozletí právě v okamžiku, kdy se ozve děsivé zahřmění a nebe protkne blesk. Vpadnu do místnosti a koza za mnou. Obě se snažíme uniknout zuřivým živlům tam venku.

„Mééé,“ zamečí hlasitě a přitom z ní na podlahu crčí voda. Převalí se přese mě vlna beznaděje. Do čeho jsem se to kruci uvrtala?

Kapitola druhá

V pološeru hmatám okolo rámu dveří po vypínači. Najdu ho, zkřehlými prsty ho stisknu a rozhlédnu se po místnosti. Nic se nestalo. Otevřu proto dveře dokořán, abych sem vpustila denní světlo, a zároveň doufám, že si tak koza najde cestu ven. Ve vzduchu se vznáší vlhký, zatuchlý puch. Nejsem si jistá, jestli vychází z domu nebo ze zvířete. Kozu obejdu širokým obloukem a zamířím k prvnímu oknu, které uvidím. Otevřu ho a zatáhnu za zatuhlou zástrčku u dřevěných okenic. Ty povolí a já je otevřu dokořán. Opět se ozve mocné zahřmění. Koza se ani nehne, zřejmě doufá, že jsem si jí vůbec nevšimla.

Pustím se do otvírání všech oken v místnosti. Některé okenice jsou tak zatuhlé, že se nechtějí pohnout, a já si v hlavě udělám poznámku, že jakmile se dostanu do obchodu, budu je muset řádně promazat WD40. Jsem si docela jistá, že jsem cestou sem minula obchod s domácími potřebami. Okna jsou malá a dům se stále topí v šeru, ale jakmile otevřu skleněné dveře na samém konci místnosti, náhle se rozjasní. Konečně si začnu uvědomovat prostor kolem sebe a pohled mi mimoděk klouže po stěnách, až dosáhne stropu. Krémově zbarvené pilíře tvoří kupole, které se uprostřed zužují do špiček. Táhnou se přes celou délku stropu a dohromady tak tvoří hvězdu. Je to neskutečné. Točím se v kruhu a kochám se celým tím dechberoucím prostorem. Do reality mě vrátí plastový stůl uprostřed místnosti, přetékající krabicemi s harampádím, do kterého bolestivě vrazím bokem.

Strop mi možná vyráží dech, ale zbytek domu bude zcela určitě potřebovat pečující ženskou ruku, pomyslím si, když spočinu pohledem na olezlé omítce. Hlavou se mi začnou honit myšlenky, jak zvýraznit nejlepší kvality domu. Bylo to stejné, když jsme s Edem uviděli náš byt. Před očima se mi míhaly všechny možnosti a nápady vířily jako zběsilé: jak bychom mohli kuchyni propojit s obývákem, jak dát do pořádku krb, jak byt prosvětlit. Ed byt vnímal pro jeho investiční hodnotu, já pro jeho možný interiérový design. Tady je to stejné. Nápady se mi v divokém víru míhají před očima.

Kamenná stěna nad krbovými kamny je začouzená a rozhodně by jí prospěl nový nátěr. Stěny bych nechala všechny bílé. Z holých zdí trčí několik žárovek – terakotové kachličky by mohly posloužit jako stínidla.

Všechno se to dá opravit. Na domě je samozřejmě spousta práce, ale potenciál má obrovský. Je mi ale jasné, že ze všeho nejdřív budu muset najít nejbližší skládku.

Místnost je ledově chladná a já se zachumlám do své tenké bundy. Možná bych se mohla pokusit zprovoznit ta velká krbová kamna. Nejdřív chci ale dům pořádně prozkoumat. Nemá cenu, abych si sem nanosila své věci, dokud venku stále prší. Zamířím proto ke kamennému podloubí, za kterým se skrývá další místnost. Vystoupám po třech nízkých schodech a hledám okno, kterým bych sem mohla přivést trochu více světla.

No páni! Strop se stáčí do kopule a celá místnost je kruhová. Tohle byla pravděpodobně lamia, stáj pro zvířata. Na jedné stěně je přilepená polokruhová kamenná klenba. Do ní je zasazen rozpadající se dřez, křivý kredenc a zrezlý sporák. Určitě se mi ale podaří dát kredenc zpátky dohromady a trochou barvy jí vdechnout nový život. Za dřezem bych mohla část stěny vyložit kachličkami.

Zpátky v Londýně jsem se jednou zúčastnila večerního kurzu obkladačství. Tesařinu jsem se naučila sama při výrobě podlahových lišt a parapetů v našem starém bytě. Hádám, že tohle je na práci z domova opravdu výhoda: vždycky jsem měla v pozadí puštěná videa ve stylu „udělej si sám“ a chytlo mě to. Doufala jsem, že budu mít čas udělat si také instalatérský kurz, ale místo toho jsem si v záchvatu pomatení zvolila italštinu. Zlákala mě k tomu sklenička levného prosecca a pizza na uvítací hodině. Naštěstí jsme nikdy instalatéra nepotřebovali. Byt jsme koupili s vědomím, že na něm budeme muset zapracovat, ale jakmile bude vše hotové, stane se z něj pěkný zdroj vedlejšího příjmu. Ed byl navíc rád, že většinu prací zvládnu sama. Jeho schopnosti spočívaly v číslech, investování a vyvažování příjmů a výdajů, a je pravda, že ten byt byl opravdu velmi dobrá investice. Práce, které byt vyžadoval, byly ale naprosto nicotné ve srovnání s tím, kolik jich bude potřebovat tenhle dům.

V této místnosti jsou další krabice přetékající bordelem: kabely a šňůry, prázdné lahve, plastové trychtýře a obnošené overaly. Rozhodně potřebuju najít skládku co nejdřív. Měla bych si ale nejprve zjistit, jak se jí v italštině říká. Z kapsy vytáhnu mobil, abych si slovo zadala do online slovníku. Není tu přístup k internetu. Jak typické. Kamenná zídka před domem bude zřejmě nejlepším místem k chytání signálu.

Zalovím v tašce pro tužku a černý notes, který jsem si koupila cestou sem, když jsem čekala na trajekt. Na první stránku jsem si vepsala Jak změnit svůj život. Zhluboka se nadechnu. Všem ukážu, že se jen tak neschoulím do klubíčka a nezačnu se litovat. Odmítám taky strávit byť jen jedinou další noc na gauči. Ještě pořád mě z toho bolí za krkem.

Naše velká manželská postel šla z bytu jako první. Měla jsem pocit, že nestihla ani pořádně vychladnout, a byla pryč. Poté, co jsme se s Edem rozešli, trvalo jen šest týdnů byt kompletně vyklidit a veškerý nábytek prodat. Spala jsem v prázdném bytě na jedné z našich velkých pohovek, dokud si také pro ni nepřišel nový majitel. Myslím, že to byla poslední kapka. Neměla jsem ani vlastní postel. Navíc mě děsila představa, že bych se měla nastěhovat zpátky k mámě a jejímu příteli Colinovi, kterého bych každé ráno potkávala ve slipech na gauči, jak se drbe a upšoukává si při sledování nějaké přihlouplé telenovely. Máma se s Colinem dala dohromady, když jsem odešla na vysokou. Moje místo bylo okamžitě zaplněné někým jiným. Nemohla jsem se tam vrátit, zkrátka tam už pro mě nebylo místo. Zůstala jsem sama.

Otevřu notes. Můj poslední zápisník byl plný odpočtů elektřiny, směrovacích čísel a detailů z půjček kontejnerů. Stránky tohoto jsou ještě ztuhlé a voní novotou. První stránka je vždycky ta nejdůležitější. Je to první stránka mého nového života.

1. Za jedničku dávám důraznou tečku. Skládka.

Zamyslím se, skládku přeškrtám a místo toho napíšu:

1. Internet. 2. Skládka. 3. Majitel kozy!

Musím co nejdřív zjistit, komu ta koza patří.

Zamířím ke dřezu a odhrnu závěsy na okně, které se vytrhnou z garnýže a zůstanou mi viset v ruce, zaprášené a zatuchlé. S povzdechem je odkládám stranou. Stejně potřebovaly vyměnit.

4. Závěsy do kuchyně. A seznam se začne nezadržitelně rozrůstat.

Vrátím se po schodech zpátky do vstupní haly a rukou přejíždím po studených kamenných stěnách. Po jedné straně krbových kamen uvidím ještě jedny dveře, na druhé straně zahlédnu kamenné schodiště ztrácející se za tlustou zdí.

Skrz úzké dveře vcházím do obývacího pokoje. Je tu další prázdný krb a několik malých oken. Otevřu okenice.

Světlo dopadne na další hromadu harampádí. No, nevadí. Toho se dá jednoduše zbavit. Znovu se rozhlédnu po místnosti a před mýma očima se objeví výjev, jak tu sedím v křesle před krbem. Možná by se mi z domu podařilo udělat i malý hotýlek, kdybych trochu zvelebila hostinské pokoje. Prsty se jemně dotknu nabílené zdi. Je studená a já začínám jektat zuby. Z obývacího pokoje vedou dveře na zarostlý dvorek.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá