Karen Ehmanová

POZOR NA JAZYK

ČO POVEDAŤ, AKO TO POVEDAŤ A KEDY RADŠEJ NEPOVEDAŤ VÔBEC NIČ

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu Karen Ehman: KEEP IT SHUT –

What to say, how to say it, and when to say nothing at all,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Zondervan, Michigan 2015,

preložila Lucia Ďurková.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2017 ako 5117. publikácia.

Vydanie I.

Prebal a väzbu navrhol Peter Zentko.

Zodpovedná redaktorka Daniela Šinková

Jazyková redaktorka Marta Bábiková

Technický redaktor Jaroslav Zdražil

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačila CPI Moravia Books, Pohořelice.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

„Published by arrangement with The Zondervan Corporation L.L.C., a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc.“

Copyright © 2015 by Karen Ehman

Translation © Lucia Ďurková 2017

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2017

ISBN 978-80-222-0876-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Svojimi slovami roznecovala dobro a oslavovala Boha.

Chýba mi jej nákazlivý úsmev a radosť bytia.

Každučký deň.

Venované mojej švagrinej

Thais Ehmanovej Van Ginhovenovej,

3. február 1955 – 29. október 2014

1. OD ISKIERKY K ZNIČUJÚCEMU POŽIARU

Ohavná moc jazyka

Smrť a život sú v područí jazyka,

tí, čo ho milujú, najedia sa jeho plodov.

Príslovia 18, 21

Sedela som sama. Nervózne som sa pohrávala s hráškom a kúskami mrkvy na okrovej tácke v kúte sterilnej, fádnej školskej jedálne. Nemala som viac miesto pri stole v prednej časti – takéto privilégium bolo koncom sedemdesiatych rokov na školách stredozápadu vyhradené výlučne pre skupinku obľúbencov.

Ach, ako sa všetko zmenilo za posledný týždeň! Vtedy som ešte patrila k tým šťastlivcom, ktorých výsadou bolo sedieť v „klube úžasných“ pri stole prikrytom gumeným obrusom, na jednom z najžiadanejších miest. Ale to bolo predtým, než sa „to“ stalo: vylúčili ma spomedzi seba, a tak som bola nútená sedieť pri obyčajnom stole ako ostaní ôsmaci.

Cítila som pohľady všetkých tých decák, hoci som sa ani na chvíľu neopovážila zodvihnúť zrak od tácky. Viem si ale predstaviť, čo si o mne pošuškávali. Ako som len mohla dovoliť, aby sa to stalo? Ako sa mi len podarilo vypadnúť zo skupinky obľúbencov a ocitnúť sa v hrôzach školskej hierarchie, ktoré som najviac pociťovala práve v školskej jedálni? Prečo?

Pre slová.

Sem ma priviedli práve moje vlastné slová. Pred týždňom som sa stretla s chalanmi, ktorí boli „in“. Bola som športovou reportérkou školských novín. Zabávali sme sa a diskutovali o poslednom triumfálnom víťazstve nášho basketbalového družstva nad rivalom z druhého konca mesta, keď sa zrazu téma zvrtla na tú najobľúbenejšiu na základke: ktorým chalanom sa páčia ktoré baby a naopak. V tom čase sa blížil zimný školský ples, takže je jasné, že išlo o najhorúcejšiu tému.

Jeden z chlapcov zvažoval pozvať na ples moju kamarátku, nazvime ju Janet. Vedela som, že tento chalan sa jej veľmi páči, ale vedela som o nej i jedno tajomstvo. Nebolo to nič prevratné ani škandalózne, no aj tak dosť zahanbujúce. Posúďte sami: na poslednom jesennom plese Janet „na tajňáka“ pobozkala jedného z mojich priateľov za tribúnou, aby ich „nenačapala“ dozorujúca učiteľka. Keďže patril medzi mojich dobrých kamarátov, zdôveril sa mi, že podľa neho sa Janet bozkáva ako ryba!

Nebolo vhodné vyťahovať túto šťavnatú pikošku práve v tejto chvíli a použiť ju proti kamarátke, ale žiadalo sa mi získať si pozornosť spolužiakov (a tajne som mala zálusk na toho chalana, čo ju mienil pozvať na ples), a tak sa mi tie slová vykotúľali z úst. „Hmmm, možno by si to mal ešte zvážiť. Vieš, Bill Warner povedal, že podľa neho sa Janet bozkáva ako ryba.“

Vtom celý hlúčik chalanov vybuchol hurónskym smiechom. Naivne som predpokladala, že teraz už nik nepozve Janet na ples a že moja „supertajná“ informácia, ktorú som práve vypustila, sa k nej nikdy nedostane. Ale mýlila som sa. Namiesto toho, aby som touto informáciou odradila všetkých chlapcov pozvať Janet na ples, podarilo sa mi dosiahnuť akurát tak to, že ten, ktorý mal o Janet záujem, jej tajomstvo prezradil a napriek všetkému ju predsa pozval.

Povedať, že ju to rozhodilo, je slabý výraz. Bola doslova zúrivá! Spolčila sa s ostatnými kamarátkami z klubu obľúbencov a tie, zhrozené z toho, ako môže jedna kamarátka zradiť druhú, neveriacky krútili hlavami až im ofiny v štýle Farrah Fawcettovej povievali zo strany na stranu. Bande ôsmačiek rozhodne netrvalo dlho, kým dospeli k rozhodnutiu a vzápätí k činom. Úplne ma vyhostili zo skupinky obľúbencov. Už som nemala právo sedieť pri ich stole, zaujať miesto pri nich na tribúne, keď sa povzbudzovalo na športovom zápase, a dokonca ani v triede. Po prvý raz za deväť školských rokov som sa desila školy. Každé ráno som v autobuse cestou do školy zápasila s bolesťou žalúdka, na chodbách som sa cez prestávky prechádzala sama a doma som márne čakala, že by mi zavolalo niektoré z dievčat a chcelo si so mnou dôverne poklebetiť.

Nájsť si spoločnosť, do ktorej by som mohla patriť, je v strede školského roka v ôsmej triede pomerne zložité. Skupinky boli dávno vytvorené, priateľstvá stmelené. A vyzeralo to tak, že pre vydedenca „klubu úžasných“, ako som ja, niet miesta na zemi. Jedinou útechou mi bola partia troch dievčat, ktoré mi dovolili prisadnúť si k nim v jedálni. Ale víkendy boli i tak pusté a trýznivé.

Už nebolo nikoho, kto by ma pozval po škole k sebe domov na návštevu. Už ma nikto nevolal jazdiť na kolieskových korčuliach. Ani na piatkovú prespávačku. Ani len prejsť sa do obchodného centra, dať si nealko či zájsť na predstavenie a vychutnávať si sladkých trinásť.

Zvyšok školského roka bol fakt ťažký a nevedela som sa dočkať prázdnin. Našťastie sa na začiatku ďalšieho školského roka naša škola spájala s inou a vytvorila sa nová trieda. Dúfala som a verila, že si tak nájdem novú partiu a začnem si opäť užívať svoj tínedžerský život.

Doteraz si občas spomínam na ten osamelý rok v ôsmej triede a na to, ako stačilo zopakovať, s čím sa mi niekto zdôveril, a hrôza bola na svete. Je fakt, že to, čo som povedala, bola pravda. Bill Warner naozaj povedal, že Janet sa bozkáva ako ryba. Ale rozhodnutie zopakovať to, nebolo správne. Zvlášť, keď on neskôr poprel, že by čosi také vypustil z úst! (A, samozrejme, bolo to dávno pred érou esemesiek, takže sa jeho slová nedali neskôr nijako dokázať.)

Táto moja neveľká ôsmacká dráma mi uštedrila dôležitú životnú lekciu:

Slová majú nielen obrovskú moc, ale i svoje dôsledky.

Či už ide o slová vykričané v návale hnevu v manželskej hádke, o politické klamstvá v boji o hlasy voličov, alebo len nevinné slová pubertiačky, ktorá si chce získať pozornosť rovesníkov, slová majú nielen obrovskú moc, ale i svoje dôsledky.

Stačí iskierka…

„Stačí len iskra, aby vzplanul oheň,“ začínala sa známa táborová pieseň z čias mojej mladosti. Noc čo noc sme sedávali pri táboráku a pozorovali žiarivé plamene ohňa a vždy sa našiel niekto, kto začal práve tento refrén. Jeden po druhom sme sa pridávali, presvedčení o sile iskier vznietiť oheň, až sme napokon jednohlasne vyústili v mohutný chválospev.

Slová sú ako iskry. I keď na začiatku pôsobia nevinne, majú moc vznietiť požiar skazy a pustošenia. Autor Jakubovho listu bol prvý, kto predstavil takúto analógiu: „Tak aj jazyk je síce malou časťou tela, ale dokáže veľké veci. Pozrite: Aký malý oheň, a aký veľký les zapáli! Aj jazyk je oheň, svet neprávosti. Medzi našimi údmi je zasadený ako ten, čo poškvrňuje celé telo a ničí celý náš život, sám podpaľovaný peklom“ (Jk 3, 5 – 6).

Presne aj to, čo pôvodne vyzerá ako iskierka, môže čoskoro nabrať na sile a prerásť v mohutný plameň.

Začiatkom leta 2013 som letela do Colorado Springs, kde sme nahrávali rozhlasové vysielanie. Dovtedy som mesto navštívila už niekoľkokrát a na každú návštevu som sa nesmierne tešila. Dlhý let býval vykúpený dych vyrážajúcim pristávaním. Srdce mi radostne poskakovalo pri pohľade na vrchy a štíty, sviežu zelenú trávu a prírodné skalné útvary.

Tentoraz to však bolo úplne iné. Len pred pár dňami vypukol v oblasti Black Forest desivý požiar, ktorý to tu celé pustošil. Hustý dym bol zreteľný už z diaľky. Na mnohých miestach bolo vidno černavé, spálené pozostatky niekdajšej zelene.

Priateľka prišla o strechu nad hlavou. Iní na Facebooku prosili o modlitbu za príbuzných a známych, ktorých tiež požiar podobne zasiahol. Keď bolo po všetkom, hlásili, že požiar si vyžiadal dve ľudské obete a 486 zničených príbytkov. Išlo o doteraz najničivejší požiar v histórii štátu Colorado a pohľad, ktorý sa mi naskytol, a obrazy, ktoré prinášali sociálne médiá, boli desivé. Oheň pohltil 5 660 hektárov a celkový odhad škôd sa vyšplhal na vyše 85 miliónov dolárov.

A čo túto katastrofu vlastne spôsobilo? V oblasti pretrvávali rekordné horúčavy a Národná meteorologická služba vydala výstrahu najvyššieho stupňa. 11. júna v skorých popoludňajších hodinách ktosi ohlásil nenápadný oheň takých malých rozmerov, že nebolo problém zachytiť ho na fotoaparát v mobile. Avšak rekordné horúčavy sprevádzané prudkým vetrom rozdúchali plamene a požiar sa rozšíril na 40 hektárov, následne na 400 hektárov – a tak ďalej…

Aké výstižné, že Jakub prirovnáva rýchlo sa šíriace slová a nevýslovné škody, ktoré môžu napáchať, k ohňu. Niet sa čo diviť, že nás Sväté písmo varuje, aby sme vážili slová. Vedia poriadne popáliť.

Hanebný a neskrotný

Jakubov list tiež hovorí, že jazyk môže poškvrňovať celé telo. Dobre to poznám z vlastnej skúsenosti, keď som si priala vziať späť svoje slová, a viem, ako hýbu celým telom. Hlavou sa mi preháňa ľútosť, srdce divoko tlčie, žalúdok mi zviera kŕč pri zožierajúcej predstave, čo bude nasledovať. Nervózne pohybujem prstami, nedokážem sa sústrediť. Občas sa i nohy dajú do pohybu, keď dumám nad tým, ako sa dostať z paseky, v ktorej som sa ocitla.

V ďalších veršoch Jakubovho listu sa dočítame, že jazyk nemožno skrotiť (Jk 3, 7 – 8). Každé stvorenie, plazy, vtáctvo i zver, možno skrotiť, jazyk však nie. Predstavte si obrovský cirkus plný rôznych druhov zveri: tancujúce medvede, poskakujúce kone – dokonca divé šelmy preskakujúce kruhy na pokyn cvičiteľa. Ale kdesi v kúte stojí klietka so zatiahnutým závesom s nápisom: „Absolútne neskrotný“. Potom, v rozhodujúcej chvíli predstavenia, principál utíši publikum, aby im predstavil nezdolnú beštiu. Keď odhrnie záves, sedí tam žena s mobilom pri uchu, jej bľabotanie nemá konca-kraja.

Jazykom môžeme hanobiť mužov i ženy stvorených na Boží obraz a inokedy ním chváliť Boha. Z našich úst plynie chvála i znevažovanie. No ako sa píše v Novom zákone, nemá to tak byť! Jakub hovorí, že z toho istého prameňa nepotečie sladká i horká voda. A ani na figovníku neporastú olivy či na viniči strapce fíg. Sladký prameň nemôže vydať slanú vodu (Jk 3, 9 – 12). Čo z toho vyplýva? Nemali by sme dovoliť, aby nám z úst vychádzali súčasne ušľachtilé i neprístojné reči.

Zneužívať vlastný jazyk

Mama nám deťom hovorievala, či už pri odchode do školy alebo keď sme sa chystali na víkendový večierok: „Pamätaj, tvoj hriech ťa raz dolapí.“ V čase môjho dospievania, v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch na americkom stredozápade nebola o príležitosti k hriechu núdza. V každom prípade, rozhodla som sa vyvarovať cigariet, pitia i drog. Môj problém však nespočíval v tom, čo vchádzalo do mojich úst, ale čo z nich vychádzalo.

Slovami, a občas dokonca mlčaním, som si dlhé roky spôsobovala veľa bolesti. Nebolo to len o tom, že by som niekoho ohovárala či klamala. Občas som jednoducho rozprávala priveľa. Inokedy som zopakovala, čo povedal ktosi iný, hoci som nemusela. Niekedy som sa ozvala s dobrým úmyslom, ale vystrelilo to úplne opačne. Alebo som povedala správne veci nesprávnym ľuďom či v nesprávny čas. Jednoducho, spôsobov, ktorými som v minulosti zneužila vlastný jazyk, nebolo ani zďaleka málo.

Biblia nám na mnohých miestach pripomína, že pre Boha je nesmierne dôležité, ako využívame dar reči. Fakticky sa slová jazyk, rozprávať, hovoriť, slová, ústa a mlčanie vyskytujú v Biblii viac než 3 500-krát. Stránky Písma sú plné príbehov o ľuďoch ako sme my. Niektorí z nich sú pre nás úžasným príkladom toho, ako využívať slová na budovanie, povzbudenie a pomenovanie pravdy. Avšak Písmo tiež hovorí o tých, čo sú ukážkovým príkladom toho, ako sa slová používať nemajú. Títo buď ohovárali, frflali, klamali, nešetrili ostrými či zlostnými slovami, alebo len vyjadrili nevhodné veci v nevhodnom čase. Pokúšali a navádzali bratov na hriech. Šírili polopravdy, ktoré vskutku boli klamstvom. A možno i povedali správnu vec, ale nesprávnym ľuďom či v nevhodnej chvíli. To všetko následne vyústilo do neblahých následkov: od zranených emócií, cez rozbité vzťahy až po vojny medzi národmi.

A ani dnes to nie je inak. Za ostatných tridsať rokov som neraz bola svedkom toho, ako slová vyvolali zúfalé situácie. Videla som však i to, ako priniesli obrovské dobro. Naozaj sú život i smrť v područí jazyka. Je teda kľúčové poznať, ako správne využívať dar reči.

Psychiatrička Louann Brizendinová v knihe The Female Brain (v českom preklade vyšla pod názvom Proč ženy myslí tak, jak myslí, 2007 – pozn. prekl.) píše: „Muži denne používajú okolo sedemtisíc slov. Ženy okolo dvadsaťtisíc.“1 (Poznám pár príkladov, v ktorých je to určite presne naopak, keď je manžel nezastaviteľný tárač a manželka tichučká ako muška!) Napriek tomu, že Brizendinovej štatistika býva spochybňovaná, ak by sme zobrali do úvahy čísla na dolných hraniciach jej odhadov, vyšlo by nám, že žena vysloví ročne okolo 7,3 milióna slov, zatiaľ čo muž iba 2,5 milióna. Všetky tieto slová, čo plynú z našich pier, tvoria nespočetné množstvo príležitostí na omyly, prešľapy či slabosti. Rovnako tiež vytvárajú obrovský priestor pre úmyselné zranenia. No musíme mať na pamäti i druhú stranu mince! Koľkože láskyplných, hrejivých a povzbudivých slov by sme mohli za jeden rok vysloviť! Rozhodnutie je len na nás, keďže sme to my, kto drží stráž nad pohybmi sánky.

Pôvod slov

Písmo hovorí, že smrť a život sú v područí jazyka (Prís 18, 21). Avšak než sa nám slová ocitnú na jazyku a vypustíme ich von ústami, nerodia sa náhodou najprv kdesi inde? Presne tak, slová sa nám síce valia z úst, majú však svoj pôvod v mysli a v srdci, kde sa rodia pred tým, ako ich vyšleme z jazyka k ušiam ich adresátov. Ak sa naozaj chceme naučiť ovládať svoj jazyk, vedieť, čo povedať, kedy to povedať a kedy radšej mlčať, musíme sa do tejto témy ponoriť o čosi hlbšie. Musíme prebádať svoje srdce a myseľ, aby sme objavili pôvod vlastných slov, tých životodarných aj tých temných.

Evanjelista Lukáš hovorí: „Dobrý človek vynáša dobro z dobrého pokladu srdca a zlý človek vynáša zlo zo zlého srdca, lebo jeho ústa hovoria to, čím je preplnené jeho srdce“ (Lk 6, 45).

Ústa hovoria, čo je uložené v srdci.

Teda slová nevypadávajú z úst akosi nechtiac či náhodne. Majú svoj účel a zámer a rodia sa v srdci človeka. Preto ak máme problém s jazykom, znamená to, že niečo nie je v poriadku so srdcom či mysľou. Dokonca ani v prípade môjho trapasu z ôsmej triedy nešlo len o to, že som vyslovila zlé slová. To moja myseľ sa zahrávala s nesprávnou myšlienkou, ktorá napokon vyústila do nesprávneho motívu. Srdce som mala upriamené na zlo. Nedokázala som zniesť predstavu, že by môj najnovší objav išiel na ples s Janet. Myšlienka sa teda najprv zrodila v mojej mysli a potom sa šikovne prešmykla do srdca, kde sa riadne zakorenila. To, čoho bolo plné moje srdce, sa dostalo na povrch a z jazyka mi vyšplechli slová, ktoré spôsobili riadnu bolesť, a v tomto prípade nielen mojej kamarátke Janet, ale oveľa viac mne samej.

Pravda je, že slová nikdy nie sú náhodné. Bez pochýb občas vyriekneme nepremyslené veci, avšak i pre ne platí, že najprv sa rodia v mysli, filtrujú sa v srdci a až keď dostanú súhlas, vyjdú nám z úst. Takže ak túžime používať slová v prospech blížnych a Bohu na slávu, musíme najprv skúmať vlastné srdce i myseľ, z ktorých slová vychádzajú.

Starostlivosť o srdce a myseľ

Každé dva či tri roky chodievame s manželom na preventívnu lekársku prehliadku. Prvýkrát nás na ňu pred desiatimi rokmi poslala svokra, aj ju zaplatila, a to krátko po tom, čo jej zomrel manžel na mŕtvicu. Manželova babička taktiež zomrela na mŕtvicu, a tak svokre veľmi ležalo na srdci, aby sme včas rozpoznali prípadné symptómy, z ktorých by bolo zrejmé, či Todd alebo ja máme predpoklady na toto ochorenie.

Našťastie nám lekárska prehliadka rok čo rok potvrdzuje, že nielen kosti máme zdravé a silné, ale i srdcia máme vo vynikajúcej kondícii. Možno keby sme mali nejaký skrytý problém a nechodili by sme na preventívne prehliadky, jedného dňa by sme sa mohli prebudiť s bolesťou za hrudnou kosťou, srdcovým infarktom či nedajbože mŕtvicou. No keďže starostlivo venujeme pozornosť tomu, čo sa deje vo vnútri, vďaka preventívnym vyšetreniam môžeme dostať včasné upozornenie na prípadný problém.

Neželané slová klíčia a kvasia v srdci oveľa skôr, než ich vyslovíme. O svoje srdcia a ich stav sa musíme príkladne starať, aby slová, ktoré z nás vyhupnú, boli láskavé a príjemné, nie zraňujúce a trpké. Ale ako na to?

Za tridsať rokov, čo som kresťankou, som pochopila zopár dôležitých súvislostí medzi slovami, ktoré vyslovujem, a svojím srdcom. To, ako používam slová, či v dobrom alebo zlom, súvisí často, i keď nie vždy, s kvalitou času, ktorý denne trávim (či netrávim) so svojím Pánom v modlitbe. Okrem toho to odráža skutočnosť, do akej miery mi záleží na budovaní vzťahu s ním a či sa mi darí alebo nedarí podnikať kroky, ktorými by som sa viac pripodobnila jeho Synovi, Ježišovi Kristovi.

Táto starostlivosť o srdce, prameň mojich slov, nie je len akýmsi duchovným hókusom-pókusom, kde si jednoducho ráno otvorím Písmo a najnovší bestseller so zamysleniami na každý deň a prečítam si pár slov. Ide o pozornosť voči Božiemu tichému, nenápadnému hlasu kedykoľvek počas dňa. Samozrejme, že by som si mala čítať z Písma každý deň a v modlitbe prosiť Boha, aby mi pomáhal vážiť slová a ovládať skutky. No najdôležitejšie je odpovedať Duchu Svätému, ktorý mi klope na srdce a tichým šepotom ma nabáda, aby som sa radšej zdržala, keď mám už-už vybuchnúť, a povzbudzuje ma prehovoriť, keď mám pokušenie mlčať. Starať sa o svoje srdce v tých chvíľach znamená prosiť Ducha Svätého o múdrosť – aby som vedela, kedy je lepšie mlčať, alebo o správne slová, keď ich jednoducho neviem sama nájsť. Možno niekto z mojich blízkych stratil milovanú bytosť alebo sa trápi nad rozhodnutím či už vlastným alebo niekoho z členov rodiny. Alebo možno občas iba potrebujem trochu tvorivosti, aby som mohla lepšie deťom vysvetliť, čo mám na mysli, a aby si namiesto maminej prednášky mohli vypočuť skutočnú pravdu ukrytú v mojich slovách.

Teda, určite siahnite po dobrej knihe so zamysleniami na každý deň. Otvorte si Písmo. Padnite na kolená v modlitbe. Avšak to všetko konajte s otvorenosťou srdca, ktorá zostane prítomná počas celého dňa. Buďte pozorná voči šepotu Ducha Svätého – ak vás vedie k mlčaniu, nehovorte. A nebojte sa otvoriť ústa a dovoliť, aby sa slová, ktoré vám našepkáva a pobáda vás vysloviť, zhmotnili vo vašom jemnom hlásku. Nie je to jednoduché. Vyžaduje si to veľa úsilia. Je vždy oveľa ľahšie hovoriť to, čo vám prvé príde na jazyk, či len bezmyšlienkovite bľabotať, než sa zastaviť a starostlivo vážiť slová.

Chceli by ste to skúsiť – skutočne dať tomu šancu? Ak ste doteraz, podobne ako ja, zvádzali boj so slovami, možno máte pri tejto otázke zmiešané pocity. Možno by ste do toho aj chceli ísť, no mysľou vám prebehnú všetky tie „ozajstné“ pokusy z minulosti zakaždým ovenčené neúspechom. V takom prípade mi dovoľte, aby som vám do ustarosteného srdca pošepla zopár povzbudivých slov. Verte mi, keď tvrdím, že je možné, aby niekto ako ja podroboval svoje slová kritériám Božej svätosti, podarí sa to aj vám. Krok za krokom, modlitba za modlitbou, slovo za slovom môžeme skutočne vyladiť reč natoľko, že nám vykĺzne čoraz menej slov, ktoré by sme si želali vrátiť späť. Možné to je – rovnako pre mňa, ako i pre vás.

Cesta sa začína…

Ste pripravená vydať sa na cestu? Na výpravu, ktorá vám pomôže naučiť sa, čo povedať, kedy hovoriť a kedy radšej mlčať? Práve dnes môžeme spoločne reštartovať spôsob, akým používame slová. (Alebo azda kliknúť na príkaz, ktorým vynútime vypnutie starého systému úplne?) Možno by sa to mohlo týkať slov, ktoré adresujete svojim najbližším. Možno konverzácií s kolegami v práci. Alebo rozhovorov so susedou. A azda dokonca online komunikácie, ktorú prstami vyťukávate na klávesnici.

Považujte moje pozvanie na spoločné lekcie ovládania neskrotného jazyka, aby bolo celé telo nepoškvrnené, aspoň za také príťažlivé ako pozvanie na prespávačku z čias strednej školy. Na úvod vás pozývam začínať nasledujúce dni jednoduchou modlitbou:

Otče, stojím v ústrety novému dňu a ty ma pozývaš nakladať so slovami múdro a správne. Nech sú povzbudením tým, ktorí ich budú počúvať. Nech sú pravdivé a zároveň vyslovené s láskou. Nech sa mi podarí zastaviť sa o chvíľu skôr, než ich vyslovím. Daj mi silu hovoriť, keď mám chuť utiecť a mlčať. Pane, odovzdávam ti dnes svoje ústa. Nech všetko, čo z nich vyjde, je láskavé, nie trpké. Nech tvoja ruka vedie každé moje slovo na jeho púti počnúc od mojej mysle, cez moje srdce, až po moje pery. Nech sú moje slová životodarné, nie pustošivé. Nech si na moje slová hrdý a nech slúžia na tvoju slávu. V mene Ježiša, Amen.

2. HÁDKY, PRIEKY A IM PODOBNÉ

Ako komunikovať s rodinou, priateľmi a ďalšími dôležitými ľuďmi

Nenávisť vyvoláva rozbroje,

kým láska zakrýva všetky prehrešky.

Na perách rozumného je múdrosť.

Príslovia 10, 12 – 13

Dva svietniky tróniace na starožitnej komode v našej spálni tvoria síce čudný, ale zato krásny pár. Oba sú zhotovené z mosadze, majú podobné pevné a okrúhle podstavce, no ich rukoväte sa nepodobajú ani zďaleka.

Jeden je rovný a strohý, bez ozdôb, čisto praktický, vysoký, priamy a pevný. Ten druhý je umeleckým dielom: od podstavca po celej výške nahor až po sviečku sa elegantne vlnia a pútajú na seba pozornosť dva prepletené mosadzné pramene. Každý zo svietnikov som kúpila vo výpredaji, dokonca v ten istý mesiac. Hoci sú štýlom úplne odlišné, predsa sa táto nespojiteľná dvojica k sebe úžasne hodí. Ba čo viac, ustavične nám zviditeľňuje obraz nášho manželstva.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. OD ISKIERKY K ZNIČUJÚCEMU POŽIARU

2. HÁDKY, PRIEKY A IM PODOBNÉ