Za cizími prstenci

A. Kay

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2019 by A. Kay

Copyright© 2019 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-325-1 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-326-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-327-5 (PDF na CD)

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Kapitola 1

Zoie stála s povadlými rameny a rukama bezradně svěšenýma podél těla. Blížil se k ní pohledný muž.  Koutkem oka ho sledovala, ale víc si uvědomovala lidi za ním, kteří se sbíhali k tmavému průlezu, který je polykal jednoho po druhém. Nemohla připustit, aby spolkl i ji.

Jenže ten muž, který se k ní blížil, s očekáváním něžně pozvedl dlaň, zatímco mu vítr čechral kaštanově hnědé vlasy. Jeho ostře řezané rysy najednou změkly a pohyby už nebyly tak naléhavé. Oči měl plné lásky stejně jako ona. Jestli on nastoupí, pak Zoie taky.

Kapitola 2

O mnoho týdnů dříve…

Byl nový teplý den. Slunce plulo stále ještě velmi nízko a pomalu zahřívalo vše, co stačilo v letní noci vychladnout. Daleko od města, v domě plném mladých lidí, však ani hřejivé paprsky nedokázaly rozpustit trpkou příchuť dnešního rána.

Vysoký ramenatý a vysportovaný brunet, Chase, byl v nemalé místnosti v prvním patře, v níž se rozlévalo světlo skrze dvě menší okna. Zdi byly většinou holé. Jen na jedné byly připevněné troje žebřiny. V místnosti bylo rozmístěno několik posilovacích strojů. Muž s kaštanově hnědými rozčepýřenými vlasy a kruhy pod očima se právě věnoval zdvihání závaží na posilovací věži. Slepě hleděl na bílou zeď před sebou a poslouchal monotónní rachocení. Znenadání se rozletěly dveře. Chase se klidně otočil. Dovnitř vrazil právě tak vysoký a ramenatý brunet s dlouhými dredy, Denk. Ani on nebyl v příliš dobré náladě. Pozvedl ruku na pozdrav, a aniž by se dočkal odpovědi, položil se bez rozcvičky na lavici.

Chase trochu zamrzelo, že není sám, aby si mohl srovnat myšlenky. Denk ale mlčel, a tak se klidně mohl utápět v těžkosti rozhodování.

Žádný nepromluvil. Slyšet bylo pouze skřípění posilovacích strojů.

Denk vždy po chvíli pohlédl na Chase, jehož síla jako by neubývala. Ani hluboké vrásky zamyšlení i vzteku na jeho čele nebledly. V jeden okamžik ho napadlo, že promluví a pokusí se svého přítele rozptýlit. Když ale otevřel pusu, aby něco řekl, vybavila se mu Chaseova tvrdohlavost a neústupnost. Raději mlčel.

Několik dalších chvil se snažil udržet s ním krok, nakonec to však musel vzdát.

„Mám dost,“ sykl zadýchaně. Chase pozvedl ruku, a aniž by se otočil, pokračoval ve zdvihání závaží.

Chaseova akorátnost jeho zklamání nijak netišila, právě naopak. Byla to ona, kdo nedával utichnout výčitkám. Trápilo ho až příliš černých myšlenek a on se pokoušel dobrat se jejich konce a zachovat si soustředění. Místo toho však cítil, jak se v nich začíná topit.

Teprve před časem se on a jeho přátelé ocitli na Zemi a jen pár dní mohli říct, že alespoň částečně zapadli do společnosti, v níž se ocitli náhodou. Navíc v takové, která leží od té rodné na zcela opačném pólu galaxie, možná i dál. Ve skutečnosti nebyla jejich problémem vzdálenost od domova, ale cizí svět, v němž se museli rychle naučit žít.

Zcela rozdílná kultura modré planety znamenala další komplikace v už tak náročném období. Museli se na Zemi rychle zorientovat a splynout s davem. Avšak teprve, když překonali jazykovou bariéru, začínali v celém rozsahu chápat, jak moc jsou místní lidé jiní. Uvědomili si, že to hlavní netkví v domech nebo oblékání.

Neměli čas na empatii, potřebovali si rychle zajistit zázemí. Tak tedy zbývalo už jen zajistit bydlení pro tak velký počet lidí, obstarat si platné doklady a zmapovat další zvyky tohoto světa. Avšak na palubě lodi, s níž na planetě přistáli, se nacházelo mnoho zbraní z vzácných kovů, a tak to nejdůležitější, co potřebovali pochopit pro splynutí s rozmanitou společností, byly pravidla směnného obchodu.

Učili se rychle, zjistili, že nejvíce se dozví, když se neptají, a tak začali navštěvovat veřejná sportoviště, bary i slavnostní události. Mluvili se sousedy i s náhodnými kolemjdoucími. Přitom ani na okamžik nepřestali sledovat svůj hlavní cíl. Věděli, jak těžké a zdlouhavé bude opravit loď nepřítele, na níž se ve své domovině nalodili a úmyslně ji poškodili. Tehdy nepočítali s tím, že se vrátí nepřátelé a podaří se jim uvést vznášedlo do chodu. Dlouho se pak ukrývali na palubě, a když se stroj stal neovladatelným, nalodili se na záchrannou loď, s níž skončili zde.

Nyní mezi vším vyzvídáním pracovali na zprovoznění lodi. S každou nevydařenou opravou byli urputnější a důslednější, ale také zklamanější a mrzutější. Jistoty jejich života, jejich světa byly pryč. Vše, co jim dávalo smysl, se nacházelo miliony světelných let daleko. To, co mohlo pomoci, byla duchapřítomnost a píle.

Za peníze z prodeje drahých kovů se jim podařilo koupit velký dům, v němž úzkostně skrývali své tajemství. Jen zdi a vysoký plot kolem celého pozemku jim pomohly vypadat spokojeně. Pro okolní svět šlo o nové sympatické přistěhovalce, kteří nikomu nepůsobili nejmenší problém.

Chase se ještě dlouho trestal v posilovně, ale nakonec také odešel. Znechucený a unavený se doploužil do svého pokoje. Za dveřmi se před ním otevřel nevelký prostor, jehož většinu zaujímala široká postel.

Na jižní stěně se nacházely dvoje dveře. Jedny vedly do koupelny. Za druhými se nacházel stísněný prostor vyplněný převážně policemi. Oblečení však bylo jen na několika z nich.

Linka z polic nízko nad zemí zvýrazňovala obvod celého pokoje, který tak vypadal o mnoho menší, než ve skutečnosti byl. Denní světlo pronikalo do místnosti velkým oknem, vedle něhož stál robustní stůl s těžkou masivní deskou a starou polstrovanou a trochu potrhanou židlí na klečkách jako společnicí.

Chase za sebou přirazil dveře na chodbu a zamířil do koupelny.

Po příjemné sprše klesl do ošoupané židle. Ukazovákem jedné ruky poklepával na desku stolu, rukou druhou si podpíral hlavu a ještě nějakou dobu se nepohnul.

Když se ale ve svých myšlenkách vrátil neznámo odkud, rozložil přes celou desku stolu papírové mapy. Na některých z nich byl okolní terén, na jiných technické údaje a na dalších hvězdná obloha. Se svraštěným obočím vzal do ruky krátkou tužku a letmo prostudoval dlouhou řadu výpočtů z předešlého dne, aby v nich dále pokračoval. Nakonec podle výpočtů, jež si zaznamenával po okraji, začal na obou mapách vytyčovat různě velké úseky. Se soustředěným výrazem a spoustou vrásek na čele strávil nad touto prací několik hodin, i když tikot rafiček vůbec nevnímal.

Vestibul domu byl velmi prostorný a v jeho středu spočívala velká sedací souprava se skleněným stolkem uprostřed. Minibar a pohodlné lenošky mezi ohromnými okny činily prostor velmi přátelský. To nebyl zdaleka jediný důvod, proč se tu zdejší obyvatelé setkávali. Sdělovali si zde nejnovější poznatky, často zde stolovali a téměř vždy se dobře bavili. Byl to prostor, kde s oblibou předstírali, že se nic neděje.

Dnes tomu nebylo jinak. Hovor plynul trochu znaveně, ale na tvářích milých lidí se občas objevil i letmý úsměv, když Chase přišel svým přátelům říct, na co přišel.

„Tak se na to podívejte,“ rozložil mapy po stole. Byl tak dychtivý sdělit všem nové poznatky, že ani nevyčkal, až ho budou všichni naplno vnímat. Hrstka okolo sedících se posunula a naklonila se nad stůl. Každý byl zvědavý, jak to s jejich odletem vypadá.

Někteří z nich si všechny zaznamenané údaje nestačili ani dobře prohlédnout, když se Chase nadechl podruhé.

„Zahrnul jsem do výpočtů další možné směry, kterými jsme možná letěli v době souboje. Tyhle,“ ukázal na rozsáhlý okruh, „jsem vyloučil. K naší planetě se tedy musíme vypravit tudy. Tady jsem vytyčil několik nejbližších kvasarů a také pulsarů. Až se k jednomu z nich dostaneme, budeme moci s určitostí posoudit, která trasa je nejbezpečnější. A trasy jsem rozkreslil sem,“ natáhl se pro další svitek. Oči posluchačů hbitě kmitaly z jedné mapy ke druhé. Jen těžko by se někdo zmohl na otázku. „Sečteno, podtrženo, bylo by dobré vznést se v tato data,“ ukázal na řadu číslic v rohu na jednom z listů.

V ten moment už mu patřila bez výhrady pozornost celého osazenstva. Každý z nich byl zaskočen přívalem informací.

„Tenhle týden se to nedá stihnout, myslím, že za tři týdny také ne,“ vylučoval jedno po druhém Olien, který byl pravou rukou mechanika Neata a o postupujících opravách byl víc než dobře, informován. Neato, jenž se opravami vznášedla trápil už několik měsíců, se rozpačitě škrábal na vyholené hlavě a váhavě přikyvoval.

„Uvidíme, jak to půjde s opravami. Až to bude možné, tak prostě odletíme v nejbližší možné datum,“ pokrčil Olien rameny.

„Snad do měsíce,“ zabručel málomluvný Neato hlubokým hlasem.

„Pro jistotu se ale podívej, co zlatého ještě můžeme postrádat, abychom na sebe zbytečně neupozorňovali nezaplacenými účty,“ obrátil se Chase na zadumaného Neata, který stále ještě studoval rozložené mapy. „Diamanty nech raději ležet, ať se nedostaneme do maléru.“

„To nebude problém, je tam spousta zbraní k rozebrání. Na motor bych rozhodně nesahal,“ ujišťoval mechanik Chase, zatímco si mnul starostlivě čelist.

„Dobře, takže Oliene,“ zvedl Chase hlavu a zapřemýšlel, kdo dnes nemá směnu, „Slyan půjde s tebou a pustíte se do rozebírání,“ rozhodl Chase s rukama v bok. Několik dalších okamžiků sledoval tváře ostatních. Nikdo se ho na nic nezeptal, a tak nakonec odešel ven.

Celou dobu byl nervózní a nesvůj. Nechtěl nic podcenit. Žádný z jeho přátel mu nevadil, přesto se mu o mnoho lépe dýchalo venku. Naopak mezi čtyřmi stěnami měl pocit, že není úniku.

Před vchodovými dveřmi se zastavil. Pod přístřeškem v zahradě také někdo seděl. Zpozoroval Baldwina, Darren, Padvira a něčí rameno vyčnívající zpoza Baldwina.

Raději by byl sám. Mlčky na své přátele mávl a vydal se ke vznášedlu ukrytému v kopcích.

Všichni v tomhle domě pocházeli z planety, která se při pohledu z vesmíru nápadně podobala Zemi. V něčem se ale nemálo lišila. Z jejího povrchu by se na první pohled mohlo zdát, že se tam kdysi zastavil čas. Lidé tam žijí v souladu s přírodou, kterou respektují a chrání. Mohli by se jevit jako zaostalí. Ale je tomu právě naopak, čas a pokrok je tam vnímán zcela jinak.

Kapitola 3

Totéž ráno v nedalekém městě stála u okna s horkým čajem v ruce štíhlá bruneta, Zoie. Kolem jemného obličeje jí splývalo několik pramenů dlouhých světle hnědých vlasů, kterým se podařilo vyklouznout z nedbalého drdolu, jímž si chtěla ulevit od neúprosného horka.

Dnes nebyla ve své kůži. I když šla předešlého dne spát brzy, připadala si jako po výprasku. Opírala se čelem o sklo a nepřítomným pohledem sledovala, jak se paprsky světla plíží po zemi a rozsvěcují další a další zákoutí.

„Takhle brzy?“ uslyšela za sebou sestru Katelyn, jež v lesklém saténovém županu sestupovala po schodech.

„Vzbudil mě sen a už jsem nemohla usnout,“ zamumlala Zoie suše, aniž by se třeba jen na okamžik ohlédla.

Kate, která se vzbudila ve výborné náladě, na svou sestru zamžourala zkoumavým pohledem. Nepřekvapila ji jen její nálada, ale i kruhové tetování na krku pod zátylkem, které by jinak bylo skryto záplavou hustých vlasů. Zahleděla se na dva v sobě zaklíněné kruhy, z nichž menší směřoval dolů a zároveň ve svém středu skrýval další, mnohem výraznější kruh. Už se nadechovala, že se na ně zeptá, ale s ohledem na Zoienu náladu raději mlčela.

Nalila si horký čaj z konvice a postavila se vedle sestry, u které nebyla náladovost příliš obvyklá. Obvykle si s celou rodinnou občasné společné oslavy užívaly. Nedokázala odhadnout, co se děje.

„Možná je to změnou prostředí. Třeba už sis zvykla na svůj byt tolik. Dědouškové a babičky s tím mívají problém,“ napila se a doufala v odpověď.

I tenhle malý vtípek s jasnou adresou zůstal bez odezvy. Zoie jakoby ji ani nevnímala.

„A co bude na snídani?“ pokusila se naposledy, když ne rozproudit, tak alespoň navázat komunikaci skutečným dotazem.

„Není mi nějak dobře a naši oba ještě spí,“ utopila Zoie oba dotazy bez nejmenší známky emocí.

„Děje se něco?“

„Jen jsem toho moc nenaspala a pekelně mě bolí hlava,“ odpověděla brunetka klidně a snad také s větší přístupností. S čajem v ruce se posadila ke stolu.

Nepřehlédla úsměv své sestry, která ji nepřestávala sledovat.

„Když se dívám na ten červený terč, co máš na čele, tak se ani nedivím, že tě bolí hlava,“ zasmála se Katelyn a přiložila hrnek k ústům. Zoie jen zavrtěla hlavou a promnula si čelo, které měla až do teď opřené o sklo.

„To je hroznej župan,“ neodpustila si při pohledu na křiklavě žlutý kus oblečení, který Kate sahal skoro ke kolenům. Té ale zajiskřily oči. Přece jen je to její sestra, usmála se.

„Děkuji,“ pohladila procítěně hladkou látku na svém rameni, jakoby obdržela pochvalu.

Zoie se na půl úst usmála, zvedla se od stolu a tiše zamířila k dřevěnému schodišti.

„Meg a Sven nepřijedou?“ prohodila cestou, když už byla nad schody.

„Děti jsou nemocné, tak našim popřejí, až se prcci uzdraví. Prý dají vědět, kdy se zastaví,“ informovala ji Kate. Snad neonemocní i Zoie, napadlo ji, když hleděla na svěšená ramena své sestry, která se ploužila jako by na zádech nesla tři pytle kamení.

Zoie otevřela dveře svého pokoje jako bez duše. V hlavě měla prázdno a nohy jí těžkly s každým dalším krokem. Ztěžka nadzvedla cíp peřiny a s namáhavým vrněním pod ni vklouzla.

Potom, co podruhé otevřela oči, její první pohled směřoval k oknu. Vysoko plující slunce a hlahol dětí z nedalekého hřiště svědčily o to, že je čas na oběd. Zamžourala na telefon a promnula si čelo. Svěsila nohy z postele a vydatně se protáhla. Drdol, který si neobtěžovala na spaní sundat, už se dávno rozpadl a vlasy jí volně spočívaly na zádech. Zase horko, proběhlo jí hlavou, při pohledu skrze napůl zatažené závěsy.

Cítila se už mnohem lépe, vlastně úplně dobře. Určitě to bylo tou únavou, myslela si a dál už se dnešním ránem nezaobírala.

„No konečně!“ zvolal otec, když scházela po schodišti vedoucím podél stěny s fotografiemi. „Kate říkala, že ti dnes není dobře,“ vítal ji, ještě než k němu došla. Seděl na pohovce a s hrnkem vystydlé kávy odloženým na svém kulatém břiše pročítal noviny.

„Už jsem v pohodě. Všechno nej, nej, nej, tati,“ přála Zoie polohlasem při vřelém objetí. „Kdy vypukne oslava?“

„Nejspíš po obědě, zeptej se matky. To ona všechno organizuje, já jenom odpočívám a občas přepočítám zákusky. Vždycky jeden chybí,“ mrkl na ni se spikleneckým úsměvem.

Jako vždycky, usmála se Zoie. S pohledem na jeho zavalitou postavu bylo s podivem, že jich obvykle nechybí víc.

„A co jinak, povídej. Viděl jsem teď krásný krb, nebo už nějaký máš? Počkej, zavolám Katelyn,“ mávl rukou, „už jsme tak dlouho nebyli všichni pohromadě! Kdyby přijel i Sven, bylo by to dokonalé,“ nedal se přerušit. Odešel dříve, než stačila hnědovláska sedící s rukama v klíně jakkoliv zareagovat.

„Nebo víš co, pojď do kuchyně, jsou tam s mámou,“ mávl povzbudivě zpoza rohu na Zoie.

Po tomhle se jí trochu stýskalo. Po tom, že je málokdy sama, kdykoliv může jít za matkou do kuchyně, otcem do obývacího pokoje. Bez váhání může zaklepat na sestru či bratra, jít za kýmkoliv na zahradu a jen tak si povídat. Nerada by se uchýlila ke starému rčení, všude dobře, doma nejlépe, ale opravdu byla ráda, když se občas vyskytla taková menší rodinná oslava, při níž se všichni neformálně sešli.

S úsměvem a spokojeným výrazem se zvedla a vkročila do kuchyně, kde ji ihned vítala mámina náruč.

„Konečně mám zase obě holčičky doma. Škoda, že tu není také Sven a ti rošťáci, ale snad se sejdeme jindy,“ říkala zasněně napůl pro sebe a její kostnaté ruce Zoie příjemně stiskly.

„Nakonec zanedlouho máš narozeniny ty, mami,“ strčila si Kate do pusy lahodný lískový oříšek.

„To je pravda,“ přitakal otec, zatímco všichni tři obsadili bar. Dvě drobné dívky vypadaly vedle robustní postavy otce trochu neúměrně. Na druhé straně baru se o kuchyňskou linku opírala máma, další štíhlá žena s barvenými kudrnatými vlasy spočívajícími na jejích ramenou.

„Tak kdo má nějakou zábavnou příhodu?“ zeptala se Zoie bez otálení a zvědavě se naklonila přes bar obklopený vysokými otočnými židlemi z masivu. Celý bar se trochu vymykal staromódně vybavenému domu, ale na to si už všichni dávno zvykli. „Nejlépe nějaké faux pas.“

„To vám musím říct,“ nadechla se máma.

„Já bych začala tím, kdo namíchá něco k pití,“ skočila jí Katelyn do řeči.

„Na drink bych zapomněla,“ opravila se Zoie. „Udělám ho,“ zvedla se a matku usadila na své místo. „Přijímám objednávky.“

„Ale nealko,“ poznamenal otec. „Alkohol až zítra, na pravé oslavě! Máme ještě co chystat.“

„Pravé oslavě?“ divila se Zoie, když už ale matka vyprávěla, jak si v obchodě zapomněla kabelku i s doklady, a její otázka zanikla dřív, než ji někdo zaznamenal.

Obědu se nedalo nic vytknout, máma si na něm dala záležet a bylo to jako vždy znát. Zoie měla neuvěřitelnou chuť k jídlu, stejně jako kdykoliv, když bylo něco tak nevšedního, jako tentokráte. Neměla žádný limit, žádný pocit plnosti. Podruhé si přidávala a pořád se nemusela přemáhat, jako by jedla stále první porci, přestože každou zakončila překrásně barevným zeleninovým salátem. Jen dezert vynechávala, ale ne dlouho. Po hlavním obědě, kdy už jen seděli, popíjeli pestrobarevné nápoje s ovocnou ozdobou na sklence, ochutnávala, jednu dobrotu za druhou.

„Zoie, jestli se budeš takhle cpát, tak s tebou v pátek prohrajeme zápas,“ ozvala se Katelyn štiplavě, když pozorovala, s jakou chutí a bez sebemenších výčitek její sestra vkládá do úst jedno sousto za druhým.

Zoie by si to snad v bystrém toku dobré nálady ani neuvědomila. Věděla, že to Kate nemyslela vůbec zle, a tak s plnou pusou klidně odpověděla: „Neboj, já jsem vaše spása, se mnou nelze prohrát.“

V duchu se ale opravdu zamyslela, měla tři střední porce oběda, třikrát zeleninový salát, dva zmrzlinové dezerty a několik nepřekonatelných zákusků. Nebyla sice hladová, ale ani přejedená, jak by očekávala.

„Pořád ještě chodíte hrát volejbal?“ vpadla do jejího uvažování matka.

„Jo, trochu se náš tým obměnil, ale pořád chodíme hrát téměř každý pátek,“ potvrdila Zoie, když ještě stále přepočítávala snědené zákusky. Připadalo jí nemožné, aby tohle všechno naráz snědla. Za chvíli mi začne být špatně, napadlo ji. Ale ještě tenhle určitě snesu, přemýšlela a natáhla se po punčovém řezu.

„Jak to, že nechodí ti stejní?“ chtěl vědět otec.

„Někteří se odstěhovali krátce po škole, někteří si nenajdou čas a někteří chodí hrát něco jiného,“ vysvětlila Kate.

„No a někteří zlenivěli,“ doplnila Zoie se stále plnou pusou.

„A co vy, chodíte ještě do toho večerního kurzu tance?“ otočila se mladší dcera k rodičům.

„Samozřejmě,“ řekla matka s hrdostí a vypnutou hrudí. „Ale tatínek teď podvakrát nemohl,“ obrátila se na otce s náznakem výčitky. Také zrak obou dcer se na něj zaměřil a požadoval vysvětlení.

„Nebylo dobré počasí. Jednou pršelo a podruhé jsem měl moc práce,“ krčil rameny a přiložil si k ústům hrnek čerstvé kávy.

„Zjistila jsem, že jsme zameškali tango, tak jsme ho večer trénovali tady doma. Myslím, že nám to opravdu šlo,“ líčila matka a obě dcery se bavily myšlenkou, jak jejich rodiče cvičí doma vážné a svůdné tango v pletených pantoflích a županu.

„Ještě něco vám musím říct,“ ujala se máma znovu slova a odložila svou sklenku na stolek. „Protože náš tatínek právě slaví padesát let, rozhodli jsme se uspořádat také jednu o trochu větší, celodenní oslavu, a to zítra od deseti hodin dopoledne,“ oznámila radostně a čekala veselou odezvu.

To se ale nestalo. Obě dcery se zarazily a beze slova na ni zůstaly hledět. Doufaly, že si spletla datum. Žádná z nich příliš nespěchala, aby radostné zprávě zasadila ránu, ale někdo to říct musel.

„No ale proč jste to neřekli?“ vypravila se sebe nakonec Katelyn trochu vyčítavě. Odložila svůj drink a vrhla na mámu přísný tázavý pohled. Zoie už pochopila a bylo jí mámy líto. Měla to být milá zpráva a ona teď byla zklamaná.

„Chtěli jsme pro vás mít také nějaké překvapení. Neměl by to být problém, zítra je neděle a v pondělí je státní svátek. Všichni pozvaní bez problému slíbili účast,“ bránil otec matku.

„My ale jdeme hrát,“ namítla Zoie úplně klidným hlasem na rozdíl od tónu své mladší sestry. „V pátek jsme se nějak nemohli sejít, tak jsme se výjimečně domluvili na neděli,“ usrkla ze sklenky. „A máme už zamluvenou tělocvičnu,“ dodala ještě.

Rodiče zklamaně hleděli střídavě na obě své dcery a také jeden na druhého. Oba, v myšlenkách nad řešením, mlčeli.

„Ale jsme domluvení na dopoledne, takže po obědě bychom tady mohly být,“ snažila se zvrátit šíření výčitek a úpadek dobré nálady Zoie. „Přijdeme o oběd, ale to nejzábavnější nám neunikne. Večerní bujará zábava je stejně to nejdůležitější.“ Vlastně v tom vůbec neviděla takový problém jako Katelyn, která si připadala zrazená. Vyhne se objímání při vítání tetiček, které si nestačily všimnout, že jsou dívky již velké a kromě zdrobnělých pojmenování jim otírali smítka z tváře nasliněným prstem. Nepotká je ani vřelé objímání s příbuznými, s nimiž se už několik let neviděli, a teď by měly předstírat, jak je rádi vidí, nebo že si mají co říct. Až se bude šeřit, budou všichni mnohem příjemnější.

„Myslíš tanec?“ optal se otec pobaveně, i když věděl kam, jeho dcera míří.

„Ten jistě také, ale neujde nám ani alkoholem omluvené dekadentní chování všech, kteří se za denního světla jeví jako dokonalé dámy a ještě dokonalejší pánové,“ smála se.

„Alespoň to,“ obrátil se otec na matku a chytil ji konejšivě za ruku.

„Tak já vám alespoň nechám schovat vaše porce,“ pronesla máma jako tečku.

„Rozbalíš si už dárky?“ vybídla Zoie tátu po dlouhé pauze ticha. Částečně chtěla odpoutat pozornost od nevydařeného překvapení a částečně také proto, že někomu slíbila, že se navečer přijde podívat na jeho basketbalový zápas, a čas neúprosně plynul.

Krátce po rozbalování dárků Zoie s omluvou a příslibem účasti na oslavě odjela. Byla upřímně šťastná, když se po čase takhle sešli, třebaže tam nebyl bratr, ale také byla ráda, že už jede do svého bytu, kde si čas a prostor organizuje sama.

Projížděla poloprázdnými ulicemi a pozorovala odpočívající okolí. Teplý vzduch byl prosycený klidem a pohodou víkendového dne. Park, jejž Zoie míjela, byl před slunečními paprsky chráněný vysokými stromy. Jejich zelené listy propustily jen tolik světelných pavučin, aby mohly vytvářet mihotající se kresby na ušlapané pěšině. Kolem rodičů odpočívajících na lavičce běhaly spokojené děti. Zamilované páry procházely mezi nimi, jako by byly na celé planetě jediní a svět kolem neexistoval. Mezi tím vším pobíhali malí i velcí chlupatí miláčci svých majitelů a vždy si jen občas přiběhly pro pohlazení.

Obzvláště ze silnice to vypadalo opravdu idylicky, ale jen do té doby, než Zoie začala pociťovat nevolnost podobnou té ranní. Tahle byla ale horší, celou ji polil studený lepkavý pot a ruce, stejně jako celé tělo, se začaly chvět. Chtěla zastavit, ale nebylo kde. S naléhavostí v očích se rozhlížela kolem sebe. Její auto zpomalilo na necelých dvacet kilometrů v hodině.

Jakoby v dálce několikrát slyšela zatroubit jiná auta v koloně za sebou. Vnímala je však jen málo.

„Přestávám slyšet,“ řekla nahlas, aby se sama přesvědčila, zda tomu tak opravdu je. Sebe slyšela, ale vůbec ji to neuklidnilo. Troubení aut se ztrácelo kdesi v dálce a ona se pořád snažila najít místo, kde by mohla zastavit dřív, než se něco stane.

Oči se jí do široka otevřely, když ho konečně uviděla. Volné místo! Přes troubení okolních aut rychle strhla volant k onomu prostoru k parkování a zastavila. Když jí hlava padla na volant, zavřela oči a vnímala temný hukot ve své hlavě. Čas na chvíli přestal existovat. Nebylo nic. Myšlenky ani okolní svět.

Po malé chvilce se vše začalo vracet do normálu. Hučení v hlavě pozvolna vystřídal tlukot srdce, ale i ten už byl klidnější. Třes v končetinách se jevil už jen jako malé mravenčení a zvuk projíždějících aut se znovu stal blízkou realitou. Nakonec, když Zoie zvedla hlavu a podívala se na hodiny, zjistila, že nešlo o tak malou chvilku, jak si myslela. Nyní se ale znovu mohla podívat na svět kolem sebe, jako ho viděla předtím. Nevolnost byla rázem pryč a ona se cítila úplně zdravá. Připadalo jí až zvláštní, jak výborně se náhle cítí, zejména při pomyšlení na předchozí minuty. Bylo jí skvěle. „Neuvěřitelné,“ vydechla užasle. Pak si však zapomněla na slíbenou schůzku s Davidem a zmocnila se jí obava. Pohledem na hodiny na palubní desce se jí však podařilo ji rychle zaplašit.

Překvapeně se rozhlédla po známém okolí a nestačila se divit. Samým hledáním volného místa k zastavení si vůbec nevšimla, že byla už jen kus od svého bytu. Nejistě nastartovala auto a velmi pozvolna se rozjela domů. S neutichajícím soustředěním očekávala, co se bude dít.

To už ale parkovala na své místo před bytem a obezřetně vystoupila. Cítila se dobře, ale po dnešním dni se zdráhala své perfektní formě věřit. Nevěřila vlastním nohám, stejně jako by se nemohla spolehnout na své oči a jako by ji každou chvíli měly znovu zradit i všechny ostatní smysly.

Velmi se jí ulevilo, když zavřela dveře svého bytu, o něž se s hlasitým oddechem opřela. Ve vlastním útulném domově ji nemůže nic tak vyděsit nebo zaskočit. Tady se nemůže vybourat, být okradena nebo hůř. Navíc je sobota, může si kdykoliv lehnout a nedělat nic, ujišťovala se.

Sále se opírala o vchodové dveře a hleděla kamsi do dálky. Musela myslet na z ničeho nic přicházející a znovu mizející nevolnosti. Jak je možné, že je jí v zápětí znovu skvěle? Je dokonce možné, že po odeznění mdlob je jí ještě lépe? Mohlo by jít o nějakou duševní chorobu? Nebo je to důsledek dnešního přejídání? Ale žaludek mě vůbec nebolí, odpovídala si sama na vlastní otázky. Těhotenství? To bych musela být asi v sedmém měsíci, usmála se pochybovačně.

Teď už jsem ale doma, zavrhla směr svého uvažování a zula si boty. Nedbale je odsunula ke zdi a vkročila dovnitř.

Ocitla se v třípokojovém bytě. Místnost za krátkou chodbou byla úzká a podlouhlá. Na jednom jejím konci stála kuchyňská linka a v čele na opačné straně visela na zdi širokoúhlá televize, kterou sledovala většinou ze žlutého gauče o dva metry dál. Stolek nahrazovala dřevěná skládací stolička.

Zoie odložila klíče na malou poličku a kabelku pověsila na opěradlo židle u kulatého jídelního stolu. Ať si klidně přijdou, dodávala si odvahy při pomyšlení na záhadné stavy nevolnosti. Dnes už nikam nepůjdu, řekla si a pohodlně se usadila na pohovce v obýváku.

Nevzpomínala si, že by někdo z rodiny nebo kamarádů mluvil o nějakých podobných záchvatech nevolnosti, které se rychle objeví a stejně rychle zase zmizí. Tenhle záchvat byl jiný než ten ranní, horší, rekapitulovala v duchu. Po víkendu bych měla zajít k lékaři, ale co mu řeknu…?

Z uvažování ji vytrhl zvonící telefon. Opravdu se lekla. Trhla sebou, až spadl na zem polštář, který měla za hlavou.

„Uff,“ oddychla si hlasitě. Nezavolala jsem našim, že jsem dorazila, říkala si, když se líně natahovala po vrnícím přístroji.

„Basket,“ uvědomila si, když na displeji uviděla jméno David. Omluvím se. Stejně už bych to jen těžko stíhala. Možná se zápas zrušil, proč by jinak volal, přemýšlela, když už její palec sahal na zelené tlačítko.

„Ahoj.“

„Čau,“ ozvalo se v telefonu. „Volám, kvůli tomu dnešnímu basketbalu.“ Zoie svitla naděje. Je zrušený.

„Začátek se posune o dvě hodiny. Byl nějaký problém s rezervací tělocvičny. Snad už nejsi na cestě?! Jsi tam?“ ujišťoval se, když bylo v telefonu naprosté ticho.

„Ano, jsem. Zrovna jsem ti chtěla volat. Není mi dneska úplně dobře. Nevím, jestli má cenu tam vůbec chodit,“ řekla Zoie rychle než si to rozmyslí a půjde jen kvůli vynucenému slibu.

„To by byla škoda. Vážně je to tak zlé? Tak dlouho jsme se domlouvali. Navíc kdy zase budeš mít čas?“ Davidovo zřejmé zklamání ji přesvědčilo. Už věděla, že povolí. Stáhla obočí a nakrčila nos, i když jí bylo jasné, že slova, která se jí derou na jazyk, nedokáže zadržet.

„Asi zase až za dlouho. Máš pravdu. Tak já přijdu,“ vypravila ze sebe a víčka jí provinile klesla. „Navíc, kdy jindy bych tě zase viděla hrát. Ale musíš se smířit s tím, že se se mnou dneska moc nepobavíš,“ obrátila, přestože se jí vůbec nechtělo.

„Beru. Takhle jsi mě ještě hrát neviděla,“ slíbil David.

„Dobře, budu tam,“ ujistila ho a dlaní se uhodila do čela. Už v ten moment svých slov litovala. Jak jen to mohla říct? Proč by tam měla jet?

„Počkám na tebe venku před tělocvičnou.“

„Tak fajn. Měj se,“ ukončila hovor s vědomím, že neřekla to, co chtěla a možná by i měla. Nerada se chovala tak, jak se od ní očekávalo, ale pro Davida měla z nějakého důvodu slabost. Vždycky těžko nesla, když musela někoho zklamat, a David o ni usiloval už tak dlouho.

Zoie se s ním už nějakou dobu scházela a čekala, až ji něčím oslní. Byl hodný, chápavý, pozorný, jenže něco mu chybělo. Moment, kdy by ji okouzlil a zahnal alespoň na chvíli její pochyby, nepřicházel. Byla mile překvapená, když ho před lety potkala, ale nečekala, že u milého překvapení zůstane. Začínala být unavená z předvídatelných hovorů, večeří a večírků. Na strojený smích byla vždy připravená a nikdy nezaváhala. Její pravý smích snad nikdy nepoznal.

Její emoce, místo toho, aby zrály a sílily, byly vyhladovělé křečovitou konverzací a stereotypem, který jí samotné absolutně nevyhovoval. Nebyla schopná popsat problém, s nímž se potýkala. David byl perfektní, ale ne pro ni.

Znechucená vlastním rozhodnutím se s nevěřícným kroucením hlavy odebrala do ložnice. Hned při prvním kroku musela odstrčit rozvalené dveře své malé šatny. Zhroutila se na postel, která stála uprostřed celého prostoru. U zdi po její levé ruce stál vysoký prádelník, jehož vrchní deska byla přeplněná všemožnými doplňky a parfémy. Od řetízků náramků a bezpočtu náušnic přes příčesky, pomůcky k aromaterapii, které kdysi dostala k narozeninám, až k zřídka používaným líčidlům.

Ležela na posteli a přemýšlela nad tím, co právě udělala. Z lítosti, strachu nebo hrdosti přislíbila schůzku, do které se musí nutit. Zase. Chtěla dát jistý prostor počátečnímu „prolomení ledů“, ale v tomhle případě šlo spíše o nezdolný ledovec. Jejich vztah neprocházel žádnou krizí, byl prostě stejný, jenže ne tím správným způsobem.

„Už jsem to slíbila,“ ukončila nakonec vlastní úvahu a vyčítavě se chytila za hlavu.

V tom si vzpomněla na velkou televizi, jako na strašáka všech nejasných myšlenek a příliš jasných výčitek.

„S tím posunem se stihnu ještě odreagovat u nějakého filmu,“ naznala a šla se do koupelny nachystat, aby se pak mohla věnovat už jenom relaxování u romantiky oproti kontrole tikajících hodin.

S nepatrným přemáháním se pustila do výběru oblečení a úpravy vlasů. To vše netrvalo dlouho, jen do té doby, kdy si spokojeně řekla: „To by šlo.“

V uších měla své oblíbené dlouhé náušnice. Byly to jednoduché řetízky, takže byly lehké a nemusela je sundávat. Za půl roku je možná zase vyměním, přemýšlela, když natahovala krk k zrcadlu. Zarazila se. Vrací se nevolnost. Cítila, jak plíživě jí těžknou ruce. Tentokrát ji sice odhalila včas, přesto jí ale nezbývalo, než trpělivě vyčkat, až nabere na síle a nakonec se snad znovu docela vytratí.

Raději se odebrala na postel a klesla do měkkých polštářů.

Stejně jako dva předchozí záchvaty, byl i tento jiný. Očekávala další nepříjemné pocity, na něž se vůbec netěšila. Nyní to ale byla spíše příjemná únava, možná až paralýza, ve které se začínala utápět a nijak se nebránila. Připadala si jako omámená. Pomalu ji přemáhal spánek, kterému nebylo možné se bránit, a ona tvrdě usnula.

Konečně se její víčka pomalu začínala zvedat. Znovu se probudila v dobré náladě. Snad spala sto let a teď mohla dalších sto let plná energie žít a možná dokonce i létat. Byla tak svěží a odpočatá, jako ještě nikdy. Oči jí zářily a ústa se usmívala. Pak si ale vzpomněla: „Čas!“ Rychle sáhla po budíku, který stál na nočním stolku. Spěchala tak, že ho převrhla a on spadl na podlahu. Hbitě seskočila z postele a s jakousi prosebnou jemností ho vzala do dlaní.

„Už je půl!“ konstatovala naléhavě. „To nestihnu,“ řekla ještě naléhavěji, když v zrcadle uviděla svůj pošramocený účes.

V jeden nepatrný moment ji napadlo, že by mohla dát vědět, že jí do toho něco přišlo, nebo se alespoň omluvit, že se zpozdí. To nejde. Už jednou o tom mluvili, vnímal by to jako výmluvu.

Rozhodla se stihnout začátek. Otlačené tváře rychle namasírovala a vlasy stáhla do culíku.

Konečně za sebou zamykala dveře bytu a rozběhla se k autu. Hodiny na přístrojové desce přísně hrozily. Ulice nebyly přeplněné a Zoie se navzdory všemu stresu, napětí a spěchu držel na tváři stále ještě ten spokojený úsměv, s nímž se probudila. Její vůz zběsile brázdil ulice v dočista jiné náladě, než jakou by měla ve spěchu mít.

S velkým štěstím se jí podařilo zaparkovat hned u tělocvičny. Elegantně vystoupila z auta, jako by spěch vůbec neznala, a vydala se ke vchodu. Rukama si urovnala vlasy a tričko stáhla přes pas.

U vchodu už na ni čekal středně vysoký blonďatý muž, oblečený v basketbalovém trikotu. David měl opravdu pevné, vysportované držení těla, což bylo dnes skrz vyčítavě založené ruce ještě patrnější. Ten pohledný sportovec tam stál a trochu rozzlobeně se snažil navázat oční kontakt, jemuž se Zoie úzkostně vyhýbala.

„Stihla jsem to?“ zeptala se s nevinným zamrkáním.

„Ahoj,“ řekl pohoršený David, jakoby otázku vůbec neslyšel.

Zrovna je míjel další muž v basketbalovém triku, který mířil dovnitř. Zoie se ho málem lekla, když se vynořil za jejími zády. Trhnutím se k němu otočila a narazila na jeho zkoumavý pohled. Brada jí mírně klesla v překvapení. Ten cizí muž s kaštanově hnědými vlasy na ni hleděl se staženým obočím a vyčítavě svraštělým čelem. Měla bych ho znát?

„Jdete?“ přidržel oběma dveře. Zoie poděkovala a následovaná Davidem proklouzla dovnitř. Taky jde pozdě, ospravedlňovala se v duchu, zatímco se kradmo ohlédla za tím vysokým. Pořád na ni upíral vyčítavý pohled stejně jako David, který si ho nevšímal a na Zoie se díval podobně.

V tmavé chodbě Zoie s Davidem osaměla. Víc se nepokoušela o další vytáčky, místo toho se usmála a doufala, že to bude stačit. Možná, že to stačilo. David protočil oči v sloup, zakroutil hlavou nad jejím počínáním a smířlivě svěsil založené ruce.

„Tak jdeme,“ vzal ji kolem ramen.

Než se měli rozdělit, oba si popřáli skvělý zážitek a každý šel svou cestou. David se odebral ke svým kamarádům, svému týmu, aby mohla hra začít, a Zoie si našla místečko za čarou, kde se posadila na jednu z lavic.

Hra běžela a ona se stále ještě usmívala. Náladu jí nezkazily Davidovy vyčítavé pohledy za pozdní příjezd ani to, že místo rodiny se odebrala na zápas muže, o kterém v nitru tušila, že na rozdíl od jeho přesvědčení není její druhá polovina.

Také Davidovi probíhající hra svědčila. S postupem času na pozdní příjezd své přítelkyně zapomínal. Výčitky z jeho tváře zmizely. To se ale nedalo říct o tom vysokém brunetovi, který ji po očku pozoroval se zvláštním zaujetím. Raději si ho nevšímala. Nejspíš si ji s někým spletl.

Zoie hleděla před sebe, kde se míhali muži soupeřící o míč. S ledabylým úsměvem přemýšlela nad tím, jak je celý dnešek tajemný a zvláštní. Přes všechny neblahé jevy byla tak spokojená. Probudila se v ní neurčitá radost ze života, chuť žít si po svém. Tolik elánu a síly už dlouho neměla. Dnes má šanci mluvit otevřeně. Musí toho využít, pokyvovala uznale, když se dobrala k tak razantnímu rozhodnutí. Zdráhala se příliš přemýšlet nad tím, jak David její rozhodnutí ponese. Nerada by probudila spící soucit.

Zoie nepřítomně hleděla na hráče v barevných trikotech a přemýšlela, když náhle zpozorovala, jak běží jeden z nich přímo k ní. David ji vyrušil z rozjímání. Trhla sebou, napřímila se, podívala se přímo na něj a spokojeně se usmála.

„To máme ale formu,“ řekl pochvalně hned, když dosedl vedle ní. Byl zpocený a ztěžka dýchal.

Z toho usoudila, že jeho tým vyhrál, a přitakala mu: „Výbornou. Dneska je opravdu váš den.“

„Tak já zase jdu.“

„Kam?“ zeptala se zmateně.

„Výměna stran,“ zakřičel z dálky.

Hledíc za ním se definitivně rozhodla. Musím to skončit. Už necouvnu. Jeho kamarádi mu budou gratulovat. Nikdy jí nemohli odpustit, když jí dal David čas od času přednost před nimi.

Zrak jí padl nevysokého bruneta, který jí podržel dveře. Hra byla v plném proudu, a tak neměl čas ji častovat němými výčitkami. Pohyboval se tak lehce a přirozeně. Jakoby mu byl běh bližší než chůze. Nemohla z něho spustit oči. Byl vždycky před ostatními a očividně se vůbec nemusel snažit. Připadalo jí také, že ho hra příliš nenaplňovala, vypadal trochu ustaraně. Hrou to asi není, říkala si.

Zápas skončil a Zoie čekala na Davida venku před vchodem. Přešlapovala na místě, hleděla nepřítomně před sebe, hrála si s klíčky od svého auta a přitom si dodávala odvahu. Začínala být opravdu nervózní. To nekonečné čekání jí připadalo jako celý den. Konečně vyšel.

„Tak jak sis to užila?“ zeptal se okamžitě David a prsty si projížděl krátce střižené vlasy.

Byl rozesmátý, s výbornou náladou a vůbec žádnou chutí odebrat se sám domů, natož pomyslet na hádku. Zoie znovu zaváhala. Má sílu na to, aby byla příčinou pádu jeho báječné nálady? Měla by vůbec začínat? Vypadá tak spokojeně, napadlo ji.

„Užila,“ přitakala suše a nepřítomně. „Hrál jsi moc dobře,“ snažila se být milá, když se probrala z myšlenek.

„Dobře? Na sety jsme prohráli,“ opravil ji pobaveně.

„Aha, no, jinak by ti sebevědomí přerostlo přes hlavu. I tak jsi hrál dobře.“

On se jen smál a ona se už teď cítila provinile. Cítila, jak se o ni pokouší soucit. Musí začít.

„Máš nové tetování?“ zeptal se a jemně jí přejel prsty zezadu po krku. Málem mu odstrčila ruku, když se jí dotkl.

„Co říkáš?“ divila se Zoie.

„Tvoje tetování,“ odvětil. Dívka ale jen nechápavě pohodila hlavou.

„Davide, já myslím, že bychom se neměli stýkat,“ vyhrkla ze sebe dřív, než ztratí zbytek nabyté odvahy.

Jeho úsměv se ve vteřině vytratil. Netvářil se ale moc překvapeně. „Myslím, že ode mě čekáš víc, než ti můžu dát, a zbytečně,“ pokračovala dřív, než se jí zeptá na důvod sám.

„Zbytečně se se mnou zahazuješ?“ vytáhl obočí. „Co myslíš, že od tebe čekám?“ snažil se mluvit klidným hlasem a zachovat si nadhled, ale jeho výraz a postoj mluvily jinak. Jednou rukou se opřel o zeď a hrudí se naklonil k ní. Obličej měl jen kousek od toho jejího a dívka se držela, jak mohla, aby necouvla. S vypětím všech sil mu hleděla do očí, aby dala svou neústupnost najevo.

Hodil by se snad nějaký vtip. Mohla by předstírat, že jen žertovala.

Muž se odrazil od zdi a začal přecházet sem a tam.

S každým dalším okamžikem si připadala hůř.

Srdce jí bušilo a ona nemohla přijít na žádnou elegantní výmluvu. V úvahu připadalo jen pominutí smyslů.

Couvat rozhodně nebude. Teď už to dokončí, ujistila se, zatímco si nervózně mnula ruce. Klíčky od vozu svírala tak pevně, jako by to bylo poslední stéblo, kterého je možné se zachytit.

David, odhodlaný nedat ji jedinou šanci k útěku, se na ni znovu upřeně a velmi důrazně zahleděl.

„Jen mi řekni, jaký k tomu máš právě teď důvod?“ žádal vysvětlení.

„Nemůžu ti k tomu říct víc. Je to tak prosté, jak jsem řekla,“ vypověděla, když už nemohla tíhu jeho pohledu snášet.

Jako zásah z nebes se rozletěly vchodové dveře tělocvičny a jeho přísný zrak se na malý moment obrátil tam. Byl to ten rychlý muž, kterého si Zoie všimla na zápase a který jí předtím otevřel.

„Co se děje?“ zastavil se, když zpozoroval napětí, které mohlo konkurovat i boxerskému utkání.

„Nic,“ odpověděl David. Přehodil si přes rameno svou sportovní tašku a odkráčel pryč.

Cizí muž chvíli nechápavě hleděl za ním. Pak se ale David ztratil ve svém autě a on se tázavě otočil na Zoie. Ta také odpoutala svůj zrak od vzdalujícího se Davida a podívala se na zachránce. Nebylo co dodat, a tak jen neurčitě pokrčila rameny.

„Musel už odjet,“ špitla, aby byť nedůvěryhodně jeho spěšný odchod vysvětlila.

Cizí muž jí nevěřil ani v nejmenším. Ale zase tak moc ho tato otázka netrápila, a tak se s tím spokojil.

„Ty jsi v pohodě?“ zeptal se rozrušené brunetky ze zdvořilosti, ale příliš se nesnažil, aby zamaskoval lhostejný tón. Zoie samozřejmě potřásla hlavou.

Teprve teď si Zoie uvědomila, jak usilovně svírá své klíčky. Rozevřela dlaně a nevěřila tomu, co v nich viděla. Klíčky, od jejího auta byly jako by prodělaly exkurzi hydraulickým lisem.

„To není…“ řekla konečně.

Cizí muž se zarazil, a přikročil k ní blíž, aby lépe viděl na to, co ji tak vyvedlo z míry.

„To se ti stalo poprvé?“ ukazoval na nepoužitelné klíče a opatrně se rozhlédl po okolí.

Zoie jeho otázku nechápala. S ledovým výrazem mu mlčky pohlédla do tváře.

„Prosím?“ vydala ze sebe polohlasem. Brunet se na okamžik zamyslel a s váhou na jedné noze si promnul bradu.

„Máš zajímavé tetování,“ pronesl nakonec. Zoie ho sotva vnímala. „Máš ho dlouho?“

„Nemám tetování,“ odsekla. Pohlédla ke svému autu, s nímž nemohla odjet. Musí si zavolat odvoz.

„Nechceš svézt?“ zeptal se muž taktně. Znovu vyhledala jeho pohled, který už byl mnohem přístupnější. Nejprve váhala, ale nakonec přikývla a odešla s úplně cizím, i když velmi sympatickým mužem do jeho auta.

Mladík si prohlížel její výraz a přemýšlel, jak by se měl k celé situaci postavit. Nemohl se rozhodnout, zda mu připadá víc zaskočená a zmatená z toho, co se stalo s jejími klíči, anebo zda má výčitky z právě ukončené hádky s Davidem.

„To se ti stalo poprvé?“ zeptal se brunet opatrně.

„Poprvé? Doufám, že podruhé už se mi nestane, že bych si zohýbala klíče,“ zavrčela. Hned si uvědomila, že on si její zlost nezasloužil. Už se nadechovala k omluvě, ale ten sympaťák jako by si jejího podráždění vůbec nevšiml.

„To určitě ne. Bude se to zlepšovat.“

Teď toho chápala ještě míň.

„Mluvíš vážně?“ zeptala se nevěřícně. Muž samozřejmě pokrčil rameny. „Divnější je, že tebe to vůbec nepřekvapilo. Takové věci se snad stávají běžně?“

„Neřekl bych běžně, ale zpočátku měl každý nějaké trable. Já jsem třeba omylem zlámal meč, na kterém jsem pracoval téměř rok.“

Zoie si začínala myslet, že sedí v autě s velkým šprýmařem nebo malým bláznem. Zdráhala se přidat k jedné či druhé straně, a tak už radši nic neříkala.

Kapitola 4

Seděla v autě s cizím, ale sympatickým mužem a dlouho neřekla ani slovo. Nepřítomně hleděla před sebe a stále dokola přemítala o událostech dnešního dne. Vždyť zohýbat klíče od auta, které ji mělo dovést domů, a ještě ve vlastních dlaních, je absurdní a mluvit o tom s někým, komu to připadá normální, je ještě absurdnější. Po sečtení s jejím dnešním zdravotním stavem se výsledek jevil jako žalostně jasný: Jsem blázen, uzavřela s povzdechem. Ramena jí zoufale klesla a dívka se zahleděla ven.

Pokouší se o mě nějaká duševní choroba. Třeba nás zavřou na jeden pokoj, prohlédla si s úsměvem vysokého chlapíka, který na tom byl zjevně podobně.

Baldwin měl kaštanově hnědé vlasy. Na temeni měl ostrůvek delších a po zápase trochu rozdrbaných vlasů, které čas od času pročísl prsty a nahrnul je stejným směrem. V sedadle řidiče téměř ležel a zcela uvolněné držení svého svalnatého těla umocňoval nedbale odloženou rukou na svém stehně.

Vedle ostatních vypadal jako kterýkoliv jiný. Snad jen to, že byl rychlejší než ostatní, aniž by se dvakrát snažil. Možná, že byl o trochu vyšší, než ostatní, ale v basketbalovém týmu bez rozdílu zapadl. Teď, když na něho hleděla a on seděl přímo vedle ní, měla dojem, že v něm skutečně něco zvláštního je. Líbil se jí čím dál tím víc. Možná by ho mohla pozvat na kávu, napadlo ji. Dnes ale asi ne, když bez přestání sleduje své hodinky.

K mluvení se moc neměl. Obočí měl mírně stažené a vypadal trochu ustaraně. Zoie se nemohla zbavit dojmu, že přemýšlí o něčem úplně jiném.

Netušila, jak daleko je od pravdy. Baldwin byl přesvědčen, že je dívka na místě spolujezdce se vším seznámená a potřebuje jen čas na to, aby se s tím vším sama vyrovnala. Rozhodně by ho nenapadlo, že brunetka v jeho autě nemá nejmenší tušení, že její předkové nepocházejí ze Země.

„Co se ještě stane,“ pronesla polohlasem a Baldwin zpozorněl. Poprvé řekla něco jiného než směr, kterým by měl zahnout.

„Vaši nebo známí o tom s tebou nikdy nemluvili?“ obrátil se na ni s pozdviženým obočím. Zoie otázku nechápala. Měla dojem, že si dělá legraci, což mu jasně dala najevo pochybovačným pohledem.

„Máš nějaké sourozence?“

„Dva. Bratra a sestru,“ odpověděla na první srozumitelnou otázku. „No a co ty? Nevypadáš, že tě basketbal zrovna baví.“

„Bavil by mě, ale… Chodím tam spíš mezi lidi. Dva sourozenci, to je hodně,“ pokýval hlavou. „No a ti sourozenci o tom s tebou taky nemluvili? Nebo příbuzní,“ pokračoval nesmyslně, „Narodila ses tady? Létáte často mimo Zemi?“ Baldwin přečetl její výraz a pomalu si začínal uvědomovat, že tenhle problém bude složitější.

„Tak moment. Mluvíme stejným jazykem?“ převzala vedení nad rozhovorem a potvrdila tak jeho domněnky. „Nerozumím ani polovině tvých otázek! Jak často létáme?“

„Žijete celou dobu tady? Jak se vám daří sžít se s místními lidmi?“ prohodil trochu opovržlivě a pozorně sledoval zmatek v její tváři. Měl jasno. Ve stejný okamžik se naklonil, aby lépe viděl, kde je slunce. Mimoděk mu padl zrak na ciferník svých robustních náramkových hodinek. Ani ty ho neuklidnily.

„Já jsem také místní,“ prohodila a otočila se znovu k okénku. „Dnešek je vážně zvláštní. Od rána se mi střídají návaly nevolnosti, slabosti nebo podobných pocitů, pak se mi bezdůvodně zlepší o sto procent nálada, zohýbám si klíče od auta a pak ty. Připadám si jako feťačka,“ kroutila hlavou, aniž by muži vedle sebe věnovala jediný pohled. Zato on ji z očí nespustil.

„Už abych se probudila a zasmála se tomu, jaký jsem měla neuvěřitelný sen.“

To už ale auto zabočilo k obrubníku před jejím bytem. Mohla by odejít a víc se tím cizincem nezabývat. Na to jí ale příliš lákal jeho klid a přesvědčení, že se vlastně neděje nic divného.

„Tak dobrá. Ty říkáš, že nevíš, co se s tebou děje, a nikdo se nepokusil ti to vysvětlit nebo tě na to připravit?“

„Myslíš, že se to dá vysvětlit?“ povytáhla nevěřícně obočí.

„Ty se dneska půjdeš vyspat a já tě zítra vyzvednu. Pak se ti to pokusím objasnit,“ tvrdil sebevědomě přitom, co se na ni díval s trochu přezíravým úsměvem.

„Zítra nemůžu, mám po okraj nabytý program. Navíc dnes jsem prospala půl dne, jsem perfektně odpočatá.“ Byla hladová po nějakém vysvětlení a nechtěla se tak snadno vzdát. „Vyjasni mi to teď,“ navrhla a otočila se přímo k němu. Baldwin se znovu naklonil a podíval se na sklánějící se slunce.

„Fajn, ale bude to rychle. Dnes mám nabytý program já. Jediný volný čas jsem investoval do basketu,“ souhlasil po malém zaváhání.

Ve skutečnosti neměl ani to málo času, ale při pohledu na ni ji tam nechtěl jen tak nechat.

Koutkem duše si vzpomněl na své povinnosti doma, na to, že po návratu si jistě vyslechne několik nehezkých připomínek, na něž bude mít jen chabou omluvu, ale už to slíbil.

Poklepával prsty na volant a s pokleslým obočím vypadal jeho dobrácký obličej ještě ustaranější. Zoie si toho nemohla nevšimnout. Raději by byl jinde, uvědomovala si.

„Něco ti ukážu,“ řekl, a nastartoval znovu auto.

„Kam jedeme?“ začala se ošívat a vzpomněla si na pepřový sprej ve své kabelce.

„Uvidíš,“ pronesl a vůz se rozjel. V ten moment už svou zvědavost proklínala.

Daleko za městem, mezi lesnatými kopci sjelo auto ze silnice. Ještě chvíli jeli trávou, když motor utichl kus od okraje hluboké strže. Rozhlédla se a kolem nich nebylo vůbec nic a nikdo. V tom na ni naplno dolehl strach jako důsledek jejího lehkomyslného jednání.

„Možná to opravdu necháme na zítra, až se z toho vyspím,“ navrhla opatrně, i když Baldwin už z auta vystoupil.

„Zase je ti zle?“ naklonil se zpět k okénku.

„Jen jsem unavená. Zavezeš mě domů?“ snažila se stále usilovněji své rozhodnutí zvrátit.

„Pojď, když už jsme tady,“ trval na svém Baldwin a otevřel jí dveře.

Jedna její část přímo křičela, aby utíkala a neohlížela se, další část si ale říkala, že se zase tak moc neděje. Příroda kolem byla překrásná a slunce blížící se k zemi ještě krásnější. Kam jenom dohlédla, a rozhled měla obrovský, neviděla žádné stavení. V okolí stálo jen několik osamělých stromů a husté nízké křoví, které v tento podvečer vrhalo dlouhé stíny.

„Takže co přesně nějak vysvětluje to, co se dnes dělo?“ rozhlédla se venku kolem sebe a založila ruce v bok.

Baldwin se na ni podíval pod rukou, kterou si zakrýval zrak před nízko plujícím sluncem.

„Tady z toho nic. A přestaň se na mě dívat jako na vraha,“ opřel se o kapotu a se založenýma rukama jakoby klidně sledoval západ slunce.

„Že nic? A v kufru je lopata, že jo,“ odhodlala se k malému vtípku a na tváři se jí objevil strojený úsměv.

Jenže potom se vydal směrem k ní. Náhle ztratila chuť k žertování. O několik kroků couvla a naléhavě se rozhlédla kolem.

„Víš, že máš vzadu na krku naše znaménko?“ Naše? Znělo jí v uších. Ve tváři se jí ale nepohnul ani sval. „Nediví se lidé tvému jednoduchému tetování?“ prolomil po chvilce ticho. Zoie se doširoka otevřely oči, když to vyslovil.

„Většinou nosím rozpuštěné vlasy,“ špitla spíš pro sebe. „Ale když mám culík…“ Baldwinovi na rtech zahrál vítězný úsměv. Věděl, že ho čeká ještě spousta přesvědčování, ale první bod byl jeho.

„Vzadu na krku máš dva v sobě zaklesnuté kruhy. Větší nahoře a menší dole, ten má svůj střed,“ vysvětlil. Zoie si hned užasle sáhla na krk. Věděla, že nic neucítí. „Těžko sis ho na takovém místě mohla všinout,“ dodal a pokrčil rameny. „Vezmi ten kámen,“ ukázal na zem.

„Ten velký?“ ujistila se, když se jí vrátilo sebevědomí.

„To je jedno.“

Vzala středně velký do obou dlaní a nesměle mu ho podala. Baldwin ale vsunul ruce do kapes a ustoupil.

„A sevři ho, jako jsi svírala ty klíčky.“

Udělala, co říkal. Tiskla v dlaních chladný kámen a k muži před sebou upírala nečitelný pohled. Nic se nestalo.

„Nemysli na svoje ruce nebo svaly. Je to jiná síla. U tělocvičny jsi byla rozrušená, to uvedlo do chodu něco jiného. Vzpomeň si, jak ti bylo tam. Vzpomeň si na svůj vztek, když jste se hádali.“

Zoie sklonila hlavu, pohlédla na kámen ve svých rukou a vzpomínala. Snažila se vybavit si emoce, které pociťovala, když se hrdinsky odhodlávala k odpoutání od Davida, a také to, jak rychle chtěla vše vzít zpět. Přesně si vybavovala, kolik měla pádných argumentů a jak si nakonec připadala hloupě pro své jednání.

Celé jí to připadalo trochu směšné. Koutky úst jí začaly rozverně poskakovat a soustředění bylo pryč. Nic se nestane, naznala a svěsila ruce.

„Dělej,“ vybízel ji Baldwin klidným hlasem. „Musíš být brzy doma, abys nepropásla telefon od Davida,“ začal si pohrávat s jejími myšlenkami. „Neboj, určitě vychladl. I když, kdo ví? Co ti asi řekne?“

Zoien úsměv byl pryč. Sevřel se jí hrudník a ruce se roztřásly. Před očima jí vyvstal Davidův pohled. Nevěděla, jestli byl víc nepřátelský nebo zklamaný. Nikdy ho neviděla tak rozčileného. Ozve se ještě, aby jí od plic vylíčil, co si o tom myslí? Teď už na své ruce vůbec nemyslela. Věděla s jistotou, že nějak takhle jí bylo u tělocvičny. S odstupem času to bylo ještě horší.

Znenadání ucítila, jak kámen, který měla v rukou, začíná praskat. Lekla se a vše ustalo. Zvedla hlavu, aby se ujistila, že se jí to nezdálo a Baldwin je jí svědkem. Ten na ni se samozřejmostí mrkl a hrdě pozvedl ruce.

Hleděl jí přímo do očí a viděl úžas, zmatenost a překvapení.

„To tě ze společnosti lidí vyděluje,“ pronesl opatrně. „Zatím to budeš umět navodit pouze ve stresu. Postupně to ale půjde i bez toho, bude stačit zvýšený tep. Nakonec budeš vše ovládat, aniž by sis to uvědomovala. U dívek se takhle brzy nevolnosti většinou neprojevují, u mužů se projeví dříve, protože jsou od přírody ochránci kmene nebo rodiny, bojovníci,“ vysvětloval naprosto klidně, zatímco stál naproti ní a s rukama v kapsách čekal, jak bude zaskočená brunetka reagovat.

Jeho klid byl neochvějný. Tak moc, že ji to až dráždilo. Stejným samozřejmým tónem by mohl klidně hovořit o včerejším obědu nebo procházce v parku.

Zoie nevěřila svým očím a tím méně vlastním uším. Kdyby jí to někdo vyprávěl, dala by mu hodně jmen a rozhodně žádné lichotivé.  Bylo to slíbené vysvětlení, ale vůbec mu nerozuměla. Pochopila, co se jí ten pohledný brunet snaží sdělit, ale uvěřit tomu, se zdráhala. Připadalo by jí to celé směšné, jen kdyby se to nedělo právě jí.

Pohlédla znovu na puklý kámen a ve své hlavě přemýšlela nad všemi otázkami, které jí pokládal, když seděli v autě. Pomalu celá ta záležitost začala dostávat tvar. Prozatím to byl tvar s málo jasnými okraji, ale vypadalo to, že by všechno, co ten cizí muž říká, mohla být pravda. Je to ale vůbec možné?

„Chceš tedy říct, že celá moje rodina je taková?“

Baldwin tiše přikývl. Nechal ji srovnat si myšlenky. Se skloněnou hlavou a rukama stále zasunutýma v kapsách popocházel a sem tam nohou postrčil některý z kamínků a občas zvedl hlavu ke slunci.

„Toho bych si přece všimla. U nás doma jsou všichni normální,“ přesvědčovala ho důrazně. Vstoupila mu do cesty. Baldwin zvedl hlavu a pomyslel si, že teď teprve přijde ta pravá dřina.

„Chceš říct, že my, tedy i ty jsme nenormální?“ namítl s vytaženým obočím a pobaveným úsměvem. Rád by toho řekl víc, ale nezbývalo mu, než jí to servírovat postupně.

„Tohle normální lidi nedělají,“ natáhla k němu rozevřené dlaně.

„Znovu opakuji, že nejsme lidi, jak je znáš ze Země,“ naklonil se k ní. „Ale nejspíš v minulosti došlo k nějakému křížení,“ připustil.

Napadlo ji, že se začne smát, ale jeho vážný výraz a přímý pohled z očí do očí ji nenechal koutky úst ani pozvednout. Myslí to vážně, dolehlo na ni.

Baldwin od ní odstoupil a sehnul se pro malý kamínek, s nímž si začal pohrávat v dlani. Očekával jednu otázku za druhou. Čekal, že bude chtít znát všechny podrobnosti. A docela se těšil, až jí všechno poví. Jistě jí to nadchne, doufal.

Ona ale mlčela. Rád by jí dopřál víc času, ale stíny se o hodný kus prodloužily a on už opravdu musel jít. S dlouhým povzdechem si založil ruce na hrudi a rozhodl se jí to všechno říct, ať s tím naloží, jak uzná za vhodné.

„Někteří z nás před stovkami let při první příležitost odletěli cizími plavidly a našli si domov jinde. Jiní odletěli, když nás napadli Kaleirové, nepřátelé. To bylo před víc než třemi lety. Někteří prostě chtějí předstírat, že se nic neděje a začít jinde. Tví rodiče tu musejí být déle,“ vychrlil jedním dechem a trochu naléhavě začal lovit v kapse klíče od auta. „Není od nich moc fér ti to tajit,“ dodal opatrně.

„Vím určitě, že se jim neděje nic z toho, co teď mně!“ zvýšila hlas na obranu svých nejbližších. „V žádném případě by mi něco takového nezatajili a už vůbec by mě nezbavili možnosti vlastní volby!“

On si ale stál za svým a lehkým úsměvem jí to dával dostatečně najevo.

„Ani kdyby byli přesvědčení, že je to pro tebe to nejlepší?“ Zoie se zarazila a zůstala na něho hledět.

Zavládlo ticho. Baldwin mlčel a čekal. Začínal mít výčitky. Jeho přátelé dělají, co můžou, aby se odtud dostali, a on se tu opírá o kapotu. Nemohl jim ani dát vědět. Je dost možné, že už ho shánějí.

Jak asi Zoie příval informací a novinek zvládne, přemýšlel, zatímco ona dokola a dokola přemýšlela, jak moc by musela být slepá, aby si ničeho nevšimla už dávno. Myslela na svou rodinu a náhle se zdálo podezřelé téměř všechno, na co si vzpomněla. Cokoliv by se dalo vysvětlit, jakkoliv.

Na druhé straně, co když je opravdu jediná z rodiny, kterou něco takového postihlo? A jestli ne, možná to Kate teprve čeká. Možná i ostatní takové nevolnosti považovali za pouhé onemocnění, které odezní. Vždyť ona sama k takovému postoji neměla daleko. Jenže co rodiče? Pokud z nějaké planety odletěli, museli by vědět, čím skutečně jsou. Stále se nacházela uprostřed nepřekonatelného labyrintu, jehož konec se zdál být vzdálený celé světelné roky. Každý směr, jímž se rozhlédla, vypadal stejně neprostupně a nepochopitelně.

Čas plynul. Do očí jim svítily zesláblé paprsky pozvolna zapadajícího slunce a tvář jim hladil vlažný vánek. Zoie se sklopeným zrakem mlčky přemýšlela, a jen sem tam se na něco zeptala. Baldwinova odpověď měla vždy jasný směr.

Každý z nenápadně rostoucích stínů poukazoval na pozvolna přicházející šero, jež se zatím maskovalo oranžově zbarvenými slunečními paprsky. Větřík si pohrával s osamělými pramínky jejích tmavých vlasů a ona si čím dál víc připadala zrazená.

Mohla bych vše také jen lehce a s nadhledem přehlédnout? Mohla bych zapomenout a žít dál stejně jako doteď?

„Vůbec nevypadáš jako mimozemšťan,“ prohodila Zoie znenadání s vytaženým obočím.

„Taky nás formovala gravitace,“ pokrčil samozřejmě rameny. „Máme podobné Slunce, jen větší a někdy dávno docházelo ke křížení běžně.“

„A co třeba stylem uvažování, chováním nebo třeba oblečením,“ líčila zarputile a ukazovala na jeho teplákové šortky se širokou tkaničkou a perfektně padnoucí modré triko s krátkými rukávy obepínajícími jeho bicepsy. Baldwinův klid byl ale neoblomný.

„Co se oblečení týče, snažíme se zapadnout, a o mém uvažování nevíš nic,“ zasmál se.

Baldwin už měl dost na spěch, ale snažil se nedat na sobě nic znát. Chtěl jí dát tolik času, kolik jen mohl. Mlčky vyčkával a pozoroval nádheru zapadajícího slunce, jako zhmotnění plynoucího času. Ale nemohl si pomoct. Teď už opravdu musel myslet na odjezd. Musel ji nechat, ať s novým objevem naloží, jak uváží za vhodné. Zdálo se to jednoduché. On svou úlohu splnil. Jenže co kdyby se Zoie ráda vrátila na svou domovskou planetu, napadlo ho.

„Moje rodina vážně není taková,“ vytrhla ho z přemýšlení, když se pokusila ho přesvědčit s poslední, avšak vyhasínající nadějí v očích. Z posledních sil a odevzdaným tónem přesvědčovala zároveň sebe. Jeho přezíravý úsměv a jemné zavrtění hlavou ale vypověděly dost.

„Tak jsi adoptovaná, vyber si,“ pronesl, pohodil si s kamínky v dlani a nasedl do auta.

„Ty jsi ale vtipálek,“ ušklíbla se a usedla na sedadlo spolujezdce.

„Co je na tom špatného?“ krčil rameny a bavil se rozčarováním dívky vedle sebe.

„Nejsem adoptovaná,“ bránila se pohotově. Jedna myšlenka se jevila horší než druhá.

Přesně takovou reakci čekal. Věděl, že to není správné, ale trochu se celou situací bavil, když viděl, jak nesmyslně se snaží bránit tezi, které už sama příliš nevěří.

„Pochop, že není možné, aby ses narodila lidem,“ naklonil se k ní a vrhl na ni vážný pohled.

„Proč ne? Taky jsi na Zemi. Jsem stejná, i ty jsi stejný, tak proč by ne?“ otočila se k okýnku, zatímco se auto dalo do pohybu.

„Nenarodil jsem se tady,“ pronesl hrdě a nechal svá slova vyznít. „Tak mě s tvými rodiči seznam. Řeknu ti, jestli jsou místní,“ navrhl sebevědomě.

„Fajn,“ pospíšila si s odpovědí a sebejistě vytáhla bradu.

Najednou byl možná jejím posledním spojencem a ostatní by mohli být zrádci. On jediný mohl rozumět a rozuměl tomu, co se kolem ní dělo. Takže nakonec proč ne, ujišťovala sama sebe.

Cestou Zoie přemýšlela nad zítřkem. Ten by byl dobrou, spíš ideální příležitostí. Ale určitě si budou myslet, že jim představuje nového přítele. Jediný problém tkvěl v tom, aby ho mohla představit jako někoho, koho prostě jen zná. Nerada by později vysvětlovala, proč už se víckrát neukázal.

Jak by mohla říct, že ho vlastně vůbec nezná? Mlčky se na něho podívala, aby si ho pořádně prohlédla. Celkově vypadal velmi dobře a výborný dojem podtrhovalo i perfektně padnoucí sportovní oblečení. Měl hnědé na temeni výrazně delší vlasy, modré oči, a také příjemně voněl. Jeho vlídný obličej působil trochu samotářsky. Jistě není typ až příliš společenského pařmena, hádala. Nad širokými rameny zdobilo jeden jeho trapéz nějaké tetování, všimla si nepatrné části vykukující zpod trička vždy, když se pohne. Možná je to znaménko, váhala. Tak jako to moje, uvědomila si a při té myšlence jí zamrazilo. Položila si dlaň na krk, kde ho podle Baldwina měla mít.

„Jak se vlastně jmenuješ?“

Baldwina ani na chvíli nenapadlo věnovat se představování nebo seznamování. Příliš spěchal a na zdánlivě pouhé jméno zapomněl. Trochu se zastyděl a pohotově odpověděl.

Cítil se opravdu trapně. Nemohl dál prohlubovat pochyby o svém taktu, a proto obratem otázku opětoval, i když už její jméno zaslechl.

„Zítra táta slaví kulaté narozeniny. Bude to taková malá velká oslava. Tam by sis je mohl prohlédnout.“

„Mám přijít přímo na oslavu?“ divil se s vytaženým obočím.

„To právě ne. Já půjdu na oslavu a ty se tam pak z nějakého důvod objevíš. Ukážu ti své rodiče a ty za moment zase zmizíš,“ otočila se zpět k okénku. Po zbytek cesty většinou mlčeli.

„Do zítra něco vymyslím,“ slíbil, když přistavil auto k obrubníku.

„Máš docela běžné jméno,“ ventilovala svůj postřeh, jenž byl tím posledním, čím si chtěla přisadit k vlastní pravdě. Neměla v úmyslu čekat na odpověď a raději rychle vykročila na chodník. Ale Baldwin pohotově reagoval a ona přesto, že už vystupovala, zvědavě vyslechla, jak to asi vysvětlí.

„Někteří z nás přijali nové jméno. Možná ho máme dočasně a možná nám přiroste k srdci. Mně se tohle líbí. Asi si ho nechám, už si na něho začínám zvykat. Navíc se k němu vážou vzpomínky. Je jako tetování, které ti může připomínat, co jsi prožila.“

Další otázky už Zoie neměla. Mávnutím se letmo rozloučili a každý si šel po svém.

Zoie ležela doma na posteli s hlavou v dlani jedné ruky, přičemž rukou druhou pohupovala rámečkem s fotografií na nočním stolku. Připadala si osamělá a zrazená. Dobrá nálada zmizela kdesi v hlubině otázek s nejasnou adresou a ještě méně jasným obsahem. Hlavou jí běželo mnoho otázek a ona byla hledáním odpovědí pro dnešek už příliš unavená.

Jako by se vzdala své rodiny a celého společenství, ke kterému dosud náležela. Odstřihli ji lží, o níž všichni mlčeli? Nevěděla proč, ale už si nemohla ani představit, že k nim patří, jako si to myslela ještě dnešní ráno. Ten cizí kluk byl snad jediným, který se ocital na stejné pevnině jako ona. Spíše na malém ostrůvku, na němž se právě probudila a neměla tušení, co si počít.

Vůbec Baldwina neznala, ale věřila mu každé slovo, které vyšlo z jeho úst. Když tak nad ním přemýšlela, napadalo ji tolik věcí, na něž by se ho ještě ráda zeptala. Snad příště.

Kapitola 5

Druhý den ráno se Zoie vzbudila s pochmurnou náladou, a jestli se jí něco nechtělo, tak jít mezi lidi a bavit se.

S přemáháním vstala, přes upřímnou nelibost a za neustálého zívání si sbalila dvě velké tašky a náhradní klíče od auta. Taxislužbou se pak nechala odvézt na domluvený volejbal. Parkovala před tělocvičnou. Všimla si, že někteří z jejich spoluhráčů stojí přede dveřmi a poklepy na zápěstí ruky poukazují na její zpoždění. Nevěděla, jak se to stalo, ale i hodiny na palubové desce říkaly, že jede pozdě. Jistě je už několik minut hlavním tématem debaty. Uklidnilo ji jen to, že se všichni usmívají.

Na oko zrychlila tempo, i když žádnou časovou tíseň necítila. Čas jí byl naprosto lhostejný a jejich popohánění taktéž. Dnes poprvé ráda propásla veškeré tlachání v šatnách. Moc jí vyhovovalo tiše prolétnout kolem a předstírat spěch. Posunkem ruky naznačila pozdrav a věnovala jim jen letmý pohled skrze rozpuštěné vlasy.

V šatně si začala vyndávat úbor z jedné z tašek a připravovala se na utkání. V tom se ale otevřely dveře a Zoie zvedla hlavu. Stála v nich Kate.

„Několik posledních dní mám dojem, že to nejsi ty,“ řekla, když k ní přišla blíž. Zoie od ní beze slova odvrátila zrak a dál se věnovala přípravě. Napadlo ji, jak příhodně celý problém uchopila.

„Myslím u našich a dnes také. Nebo se tě dotkly některé poznámky? To byl přece jen vtip,“ pokračovala neodbytně Katelyn a opřela se zády o zeď vedle dveří.

„Přestali jsme se scházet s Davidem,“ zarazila ji Zoie. Byla to první a nejlepší výmluva, která ji napadla. Kate nejprve vykulila oči, ale pak chápavě pokývala hlavou. Nemohla si pomoct, připadalo jí, že to není tak docela pravda. Ani u rodičů nebyla ve své kůži a to o Davidovi ještě mluvila.

„Chceš to probrat?“ zeptala se bez náznaku pochybností.

„Ani ne.“

„Opravdu jde o tohle?“ neodpustila si nakonec Katelyn. Zoie ale dál mlčela. Nebyla zkrátka nakloněná jakékoliv komunikaci, a tak znovu pouhým přikývnutím další z otázek potvrdila a silnou gumičkou si svazovala vlasy do culíku.

„Tak se tedy půjdu rozcvičit,“ řekla Kate a neustálým otáčením kontrolovala při odchodu Zoieno jednání. Ta však neudělala vůbec nic. Kate nějak nemohla uvěřit, že je k ní její sestra tak lhostejná. Snad o tom někdy promluví sama, doufala.

Zoie svírala v jedné ruce ručník, v druhé láhev s pitím a se zamyšlením upřeně hleděla za ní. Pořád je to moje sestra, uvědomila si, když se za Ketelyn zavřely dveře. I kdybych k nim neměla patřit kvůli svému původu, to, co jsme spolu prožili, se smazat nedá. Za nějaký čas se snad vyrovnám i se zklamáním z tak velké lži. Katelyn možná ještě nic netuší.

Po volejbalu se spolu se sestrou odebraly na domluvenou párty, na níž byli všichni příbuzní a ještě pár známých a rodinných přátel. Zoie vypadala právě tak dobře, jak moc si dala záležet, avšak v jejím nitru to vypadalo o mnoho zmateněji. Pečlivě nakroucené vlasy jí splývaly kolem obličeje a volné letní šaty do půli stehen kolem ní vlály, jako by se vznášela. Jen křečovitý výraz obličeje prozrazoval, že není v takové pohodě, jak se snaží předstírat.

Nepodezíravý pozorovatel by rozhodně nehádal, že se něco děje. Usmívala se na každého kolem sebe a nedočkavě vyhlížela vůz, který ji včera večer zavezl domů. Zatím se jen procházela a míjela všechny známé. Každému věnovala letmý pozdrav a nepřítomný úsměv.

Konečně ho zahlédla! Baldwin projížděl kolem a obhlížel celou situaci. Zoie pozvedla ruku, aby se dala vidět a spěšně zamířila ke svým rodičům. Navíc pro své vnitřní vypětí úplně zapomněla otci znovu popřát a hlavně svůj příchod ohlásit, ale teď mohla vše elegantně napravit.

„Moc krásná párty,“ opustilo její ústa, když objímala svého tátu hned po matce.

„Konečně jsi tady. Kate už tu chvíli je.“

„Nejspíš je pro ni snazší se zkrášlit,“ nabídla křečovitě vtip. „Byla jsem ve svém pokoji a převlékala se. Tedy až po sprše,“ vysvětlila vzápětí, když si uvědomila, jak hloupě její poznámka vyzněla. Jenže tohle bylo ještě horší. Nervózně si mnula prsty a rameny jí cukal neklid. Je to tu, opakovala si, zatímco se snažila udržet na rtech vynucený úsměv.

„Obě jste překrásné,“ zalichotil příjemně otec, který její nervozitu nechápal.

„Kate ale víc, možná jsem adoptovaná,“ pokusila se trochu nevkusně zahájit pátrací akci, ale jediné, čeho dosáhla, bylo to, že právě dala najevo, jak málo je dnes ve své kůži. Dobře si své nevhodné vtípky uvědomovala a hodlala s tím ihned přestat. Ráda by v sobě zapudila potřebu se domáhat odpovědí právě na oslavě, ale nedokázala ta slova zadržet.

„To v žádném případě, prodělala jsem si poctivě všechny tři porody,“ oponovala okamžitě matka, předstírajíc, že vtip pochopila. „Tak už si pojď konečně dát něco na zub,“ naléhala tradičně. Zoie se taktně pousmála a natáhla se po zákusku, který vypadal nejlákavěji. Výjimečně ji nějak zvlášť neohromil, ale i tak ho nesmírně vychválila.

„No když tedy adoptovaná nejsem, snad budu umět taky takhle péct.“ Otočila se a zaznamenala Baldwina, který se pomalu blížil. Jak do toho jen vkročit?

„No ne,“ řekla záměrně tak nahlas, aby ji ani přes všechno to šveholení žádný z rodičů nepřeslechl.

„Kdopak to je?“ dychtila máma po informacích, když zaměřila muže, jehož Zoie mimoděk ohlásila.

„Jeden známý, tedy kamarád,“ opravila se ihned.

„Opravdu?“ divila se matka. Nyní všichni hleděli na blížícího se muže, který svým oblečením na oslavě vyčníval a rukama v kapsách a zcela uvolněnou chůzí dával jasně najevo, že je mu to upřímně jedno.

„Jistě,“ zvedla ruku k čelu. „Úplně jsem zapomněla na naši domluvu. Chtěla jsem, aby se sem stavil a dovezl mi nějaké podklady do práce,“ vysvětlila a nervózně přešlápla.

„Ale on nic nenese,“ utrousila matka šibalským tónem a přiložila si k ústům sklenici, jako by nic neřekla.

Zoie se raději honem vydala vstříc Baldwinovi, který už byl příliš blízko. Přišla k němu a přátelsky ho objala, aby mu mohla potichu vylíčit, jak se věci mají. Byl z náhlého objetí trochu zaskočený, ale bavil se její nervozitou a celou vymyšlenou situací, jíž vyslechl už z dálky.

„Dobře, tak buď v klidu. Vždyť o nic nejde,“ šeptal při objetí. Napřímil se, chytil ji za ramena a podíval se do jejích roztěkaných očí. Měl ve tváři přezíravý úsměv, který ji trochu dráždil.

„Vůbec nevím, jak se mám chovat,“ sykla naléhavě.

„Nijak. Nemusíš se chovat vůbec nijak, tragiku. Snaž se být uvolněná, to zabere vždycky. Navíc nejsme uprostřed bitvy, ale uprostřed oslavy,“ připomněl a klidně se rozhlédl. Nevšímal si toho, jak na něj hledí až příliš velká část její rodiny. Vzal ji kolem ramen, aby ji podpořil a hodlal se vydat vstříc blízké skupině lidí.

„Dobrý den,“ přijal Baldwin taktně ruku nejprve od Zoieny matky. „Moc se omlouvám za vyrušení, ale nemohu Vám nepopřát vše nejlepší, když vím, že právě slavíte,“ vysvětloval svou drzost, když si potřásal rukou také s otcem. „Je to překrásná párty.“

Oba rodičové byli uneseni tímto vysokým galantním mladíkem se zvláštním přízvukem. Bez váhání mu nabídli sklenici i zákusek a lačnili po každém slově, které by objasnilo, jak se věci skutečně mají. Nemohli popřít, že takový muž by se jim jako potencionální zeť líbil.

„Zoie o vás nikdy nemluvila. Znáte už její sestru? Bratr s rodinou se bohužel nemohl zúčastnit, snad vám ho představíme jindy,“ chopila se matka příležitosti.

„Ano, jmenuje se Kate a je to ta ve žlutých šatech,“ zarazila ji Zoie dřív, než to zajde příliš daleko. Všichni přihlížející utichli. Nejprve byla ráda, že se Baldwin chopil iniciativy, teď ale cítila potřebu zakročit. „Musíme vyřešit jeden pracovní problém, dnes je poslední termín,“ dodala ledově.

Oba rodiče stačili pouze přikývnout, když Zoie svého tajemného přítele směrovala pryč.

„V lednici je další občerstvení,“ zavolala za nimi matka.

Zoie se nemohla ani otočit. I takhle si dost barvitě představovala šuškání a vzrušené sdělování prvních dojmů za jejich zády. V tváři byla celá rudá, připadala si opravdu trapně. Poslední dobou ji tento pocit přepadal obzvláště často, napadlo ji. Naopak Baldwinovi to očividně vůbec nevadilo. Celou dobu se usmíval a s klidem žertoval, jako by sem už dlouhé roky patřil.

V domě ho zavedla do svého pokoje, kde sice nebylo úplně uklizeno, ale byl tam klid. Vlastně tam nebylo vůbec uklizeno. Na posteli u zdi ležela velká zabalená taška, hned vedle osuška a v křesle další taška, ale už z půli vybalená. Úklid v jejím pokoji do jisté míry korespondoval se stavem její duše.

„Sedni si,“ nabídla a ihned udělala místo na křesle, z něhož shodila veškeré věci nedbale na zem.

„Jsi hrozně napjatá. Měla by ses uklidnit,“ bylo první, co řekl, ale ne moc vhodné na její podrážděné nervy.

„Rozpadá se mi rodina. Nejen to,“ rozhodila rukama. „Jsem úplně vyhoštěná ze světa, ve kterém jsem do teď žila! Jsem jen host!“ rozprostřela před sebou nešťastně dlaně. „A ještě k tomu se všichni tváří, jako by se nic nedělo. Nevím, jak se mám tvářit já.“

Sedíc na posteli nechala svou hlavu spadnout do dlaní. Ihned se ale vzchopila a s nadějí znovu pohlédla na muže před sebou, který si prsty podpíral bradu a sledovala ji se zamyšlením v očích. „No a co jsi vypozoroval?“

„Že rodina se ti rozhodně nerozpadá. Navíc to opakuješ neustále dokola. Trochu se v tom utápíš, nezdá se ti?“ Zoie zachvátila naděje. „To já jsem tu host, ty tady žiješ. No a všichni tě mají rádi,“ pokyvoval hlavou, zatímco zaujatá dívka napjatě očekávala verdikt. „Ale určitě jsou to lidé. Tvoji rodiče i sestra.“

„Jak to?! Že prý nerozpadá?“ rozhodila zoufale ruce, které s plesknutím dopadly na kolena. Baldwin si přisedl k ní a objal ji kolem ramen.

„Já myslel, že je to lepší, než kdyby ti lhali,“ naklonil hlavu na stranu. „Tví rodiče stárnou moc rychle na to, aby byli od nás, tvůj bratr už by to o sobě věděl, toho bych taky vyloučil a Katelyn jsem míjel a podle vůně je jednoznačně člověk.“

„Myslíš, že je možné, že nemají tušení o tom, co se děje? Myslíš, že bych mohla být ojedinělý případ? Nebo ses ve mně možná spletl.“

„Myslím, že bys měla ubrat. Ty myslíš, že máš na krku naše znaménko od sluníčka?“ vytáhl pochybovačně obočí. „Zatím stejně nemůžeš s ničím pohnout, a když půjdeš na city s takovou vervou, tak si ublížíš. Užívej si rodinnou atmosféru, a až si budeš jistá, jaký postoj k tomu všemu chceš zaujmout, tak to prostě uděláš.“

Zoie se v jeho výkladu ztrácela. Chvíli mluvil jakoby o tom, co bude k večeři, prostě o něčem, co nestojí za jakýkoliv stres. Pak ale náhle naznačil, že na základě onoho „ničeho“ se bude muset rozhodnout. Jenže o čem a jak se má rozhodnout? Myslela, že právě on ví, čím si prochází, ale teď svou víru ztrácela.

„Teď je pro tebe nejdůležitější to, že v životě rozhodně nejsi osamělá,“ shrnul Baldwin při pohledu na viditelně zmatenou Zoie.

„Já vím. Jenže co s tím teď?“ V jejím hlase zazněl klid a snad i smíření. „No a jak je to tedy možné? Celý zbytek včerejška jsem prohlížela rodinné fotografie, a také rodný list. Mám fotografie i z porodního sálu.“

„Zatím nevím, jak se to stalo. Taky by mě to zajímalo,“ otočil se zamyšleně. „Nejsem tu jediný, je nás na Zemi několik. Hned, jak to bude možné, odletíme, ale teď tě můžu představit tvé rase, možná tvým novým přátelům, chceš?“

Byla trochu zaskočená. Ještě se sama s touto situací nesrovnala a měla by se seznamovat s nějakou cizí rasou? Zní to trochu neuvěřitelně.

„Nevím, jestli je to dobrý nápad.“

„Určitě se ti budou líbit,“ snažil se jí povzbudit při pohledu na děs v její tváři. „Společně přijdeme na to, proč si ve své rodině sama,“ dráždil záměrně její zvědavost. A neušla mu jiskřička v jejích očích.

„Nevím, k jakému rozhodování neustále směřuješ,“ vrtěla nechápavě hlavou. „Ty myslíš, že kdybych se rozhodla předstírat, že se nic neděje, mohla bych žít život jako do teď?“

„Zatím stačí, když se seznámíš s ostatními,“ přimhouřil obočí, jakoby se ho trochu dotkla. „Už jsem jim o tobě něco řekl,“ pronesl a se svraštělým čelem vzpomínal, co si musel vyslechnout.

„To ale není všechno, teď musíš své schopnosti rozvíjet. Zatím se u tebe projevily pouze náznaky, a pokud je nebudeš podporovat a pěstovat, znovu vymizí, zakrní. Někteří z nás, kteří žijí trvale tady na Zemi nebo jiných planetách, je zanedbají záměrně, ale pak už to nejde vzít zpátky,“ vysvětlil a vytáhl varovně obočí.

Překvapeně se na něho podívala. O tom doposud nepadlo ani slovo. Dokonce ani když se na to přímo zeptala. To ho tak popudilo, uvědomila si.

„To je tedy to rozhodnutí!“ rozjasnila se a s vítězným úsměvem ukázala prstem na bruneta. „Takže když budu tyhle své nové schopnosti ignorovat, nebo zatím jen náznaky nějakých schopností, tak mám naději na normální život?!“ vychrlila.

Baldwin na ni nechápavě pohlédl. Potom se prudce zvedl a rozzlobeně si promnul zátylek.

„Jenže ty k lidem na Zemi nepatříš, patříš k nám,“ tyčil se nad ní s přísným pohledem. „Jak bys mohla mluvit o normálním životě, kdybys přehlížela, kdo ve skutečnosti jsi!?“ rozhodil rukama a tónem se snažil skrýt jakékoliv zaujetí pro věc.

„Patřila jsem k nim od narození do včerejška,“ odvětila. Také se postavila, ale dosahovala jen k jeho ramenům.

„Přeber si to v hlavě, a jestli chceš poznat, ke komu opravdu patříš, čekej zítra před svým bytem, řekněme o půl čtvrté. Zaspat to můžeš vždycky, ale měla bys vědět, z čeho si vybíráš.“

„Budu tam,“ stačila říct, než se s letmým pozdravem ztratil ve dveřích.

Zoie hleděla za ním a přemýšlela. Má pravdu? Měla bych se držet někoho, s kým jsem celý život, nebo bych měla objevit svůj původ, své kořeny i za cenu, že možná zjistím něco, o co nestojím? Poznat nové lidi. Lidi? Podivila se tomu pojmenování. Vlastně někoho, kdo žije úplně jiným, vzdáleným, jí cizím životem.

Baldwin má pravdu, distancovat se můžu kdykoliv od kohokoliv, přemýšlela, zatímco hleděla z okna na zahradu plnou lidí.

Nakonec David je zářným příkladem, zachvátila ji hrdost nad včerejším malým vítězstvím. Toho se hodlala držet. Byla rozhodnutá jít takovým směrem, který si sama vybere.

Určitě budou fajn, položila se a zahleděla se do stropu. Na cestování si nikdy moc nepotrpěla, ale kdyby měla jet na dovolenou na cizí planetu… Rozesmála se nad tou představou.

S hlubokým očistným nádechem a novým elánem se na posteli posadila a její pohled spočinul na zrcadle. Pořád jsem to já a to mi nikdo vzít nemůže.

Než vyšla ze dveří svého pokoje, zhluboka se nadechla ve snaze odpoutat se od chmurných myšlenek a soustředit se na narozeninovou párty.

To se jí nakonec opravdu podařilo. Zpočátku pochmurná nálada a nepřítomný pohled s křečovitým úsměvem se vytratily. Cítila se čím dál lépe, a proto si oslavu se svou rodinou a známými víc než dostatečně užila. S každou další skleničkou, k níž ji sestra přemluvila, se bavila o něco víc. Zábava byla nesmlouvavá, pohltila bez výjimky všechny. Snad až moc nebo alespoň víc, než si představovala před několika hodinami.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Další knihy nakladatelství VIKING