Baja Dolce

PLACEBO MY

Ukážka z elektronickej knihy

PLACEBO MY

Baja Dolce

© Baja Dolce, 2019

© obálka: Lenka Ashani Siberová, 2019

© editácia, korekcia: Denisa Kancírová, 2019

© modelka na obálke: Viktória Čapkovičová

© model na obálke: Andrea Di Giacomo

© fotograf: Zuzana Černáková, Foto Waki, www.waki.sk

3.časť trilógie Placebo

Art Floyd, s.r.o., Májkova 1, 811 07 Bratislava

kancirova@vydaf.sk, www.vydaf.sk

1. elektronické vydanie, rok 2019

ISBN 978-80-89889-31-0 (3. diel, epub)

ISBN 978-80-89889-32-7 (3. diel, mobi)

ISBN 978-80-89889-19-8 (súbor)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

VENOVANÉ VŠETKÝM, KTORÍ AJ PO TOM AKO SPADNÚ, V SEBE NÁJDU SILU POSTAVIŤ SA.

PRE VŠETKÝCH, KTORÍ VERIA, ŽE VŠETKO ZLÉ, ČO SA NÁM DEJE, NÁS MÁ UROBIŤ SILNEJŠÍMI.

PROLÓG

Prišla medzi nás tak náhle. Rodičia ju mali radi a ja som ju za to neznášal ešte viac. Už raz ma prinútili deliť sa. Vtedy, keď prišiel Ben. Toho malého hajzla som si však po čase obľúbil. V podstate bol rovnaký ako ja. Možno som mu bol vzorom alebo čo. Poslúchal ma na slovo.

Vyrastali sme prakticky spolu a všetko bolo super, až kým neprišla ona. Chudera Ema. Museli sme s ňou zaobchádzať ako v rukavičkách. Mohol som za to ja, že jej skapala mater?

Vraj sme tretia rodina, v ktorej sa ocitla. Bohvie prečo. Možno preto, aká bývala hysterická. Ten jej každovečerný rev sa nedal počúvať. Moji rodičia sa už nestarali o to, čo chcem ja alebo Ben.

Mama vždy túžila po dcére, no mala mňa. Potom, keď bola druhýkrát tehotná s mojou sestrou, potratila a naši viac nemohli mať deti. Rodičia mali kašľať na to. Načo si do nášho domu brať cudzie decká? Nestačil som im predsa ja? Snažil som sa, ale moja mama bola ako posadnutá. Upokojila sa, až keď do domu priviedli toho druhého votrelca. Vtedy sme sa s Benom zomkli väčšmi. Spájala nás naša spoločná nenávisť k tej malej mátohe.

Prečo jej dali izbu vedľa našej?

Mama ju večer dopovala liekmi, lebo to jej vrieskanie sa už nedalo počúvať. Po určitej dobe mi jej krik začal chýbať. Ona mala trpieť. Za to, že bola matkiným miláčikom. Potreboval som počuť jej krik.

Jedného dňa prišiel Ben so zvráteným nápadom. Budeme ju strašiť, až sa z toho zblázni. Nech trpí. Čo možno najviac. Ja som si v tomto dome tiež vytrpel svoje.

Naši šli ten večer niekam dočerta. Tá krava Jana, čo nás pravidelne strážila, zavadzala. Ben ukradol mame lieky na spanie a potajomky sme Jane primiešali dvojitú dávku do čaju. Čakali sme, kým tá ženská zaspí.

Ema už spala. Prikradli sme sa do jej izby. Srdce mi tĺklo ako šialené. Nie však strachom, ale čírym vzrušením. Och bože, ako ma pocit moci vzrušoval. Zrazu mi nestačilo obyčajné strašenie, aj keď už bola hore a kričala. Chcel som ju raniť. Chcel som ju mlátiť. Chcel som, aby prosila o smrť. Bol som z toho nadržaný. Už keď ju mám takú vystrašenú, využijem to naplno, pomyslel som si vtedy. Benovi sa hra páčila. Chytal ju tiež, mlátil ju, keď sa bránila. Držal ju, keď som si na nej ukájal svoju náhlu potrebu. Brat ju mlátil s radostným zápalom v očiach, akoby to bolo prirodzené. Ona si to pokorenie zaslúžila. Chceli sme ju naučiť, že v tomto dome sme pánmi my. Nebolo tu pre ňu viac miesta.

Keď nás brali policajti, nerozumeli sme tomu. To ona bola na vine a nie my. Brala nám to, čo bolo naše. Nerozumeli sme, prečo práve nás dali do zariadenia, kam patrila ona. Správali sa tam k nám hnusne. Ben bol odo mňa menší a často ho bili.

Rodičia sa nám obrátili chrbtom. Vraj už nie som ich synom. Ale prečo? Čo zlé som spravil, keď som si bránil svoje?

Ben vraj umrel. Povedala mi to psychiatrička, no neveril som jej ani slovo. Bola to odporná žena, ktorá mnou chcela manipulovať. Jej jediným cieľom bolo zlomiť ma a prinútiť k tomu, aby som oľutoval, čo som spravil. Túžila po tom, aby sa zo mňa stal slaboch, ktorý si nestojí za svojimi činmi.

Mýlila sa vo mne.

Naoko som hral jej hru, ale v pozadí som rozohral partičku svojej vlastnej hry, ktorú som plánoval, odkedy som sa tam ocitol.

Podceňovali ma a to mi presne hralo do karát.

Prestali mi pichať do tela tie sračky a jediná myšlienka v mojej hlave sa upriamila na to, že musím nájsť Bena. Vždy nás rozdeľovali. Vedeli, že spolu sme silní a nepremožiteľní. Hľadal som ho niekoľko mesiacov, pokiaľ sa mi neprihovoril. Stál som oproti zrkadlu a nechápal, odkiaľ jeho hlas ide.

Tu som, povedal mi vtedy. V kúpeľni som bol sám. Pozornejšie som sa zahľadel na svoj obraz. Ukrývam sa. Nedovolili mi ísť za tebou, ale už som tu, Zayn . Benov hlas bol čoraz silnejší.

Pochopil som.

Prišiel ku mne. Prišiel.

Bude to naše tajomstvo, inak nás opäť rozdelia. My však musíme z tohto blázinca ujsť. Už sme tu toľko rokov. Musíme vyhrať. Spolu to zvládneme. Prikyvoval som svojmu odrazu. Áno. Už je čas.

Zdvihla mi telefón asi po dvoch zazvoneniach.

„Haló,“ ozvala sa. Jej hlas sa zmenil tak ako aj ona. V ruke som držal výtlačok novín a zízal na jej fotku. Znela bezstarostne, možno až šťastne. Nám zničila život a ona si žila akoby nič.

Tá malá skurvená suka! Zaťal som ruku do päste a sťažka som dýchal.

„Haló, počujeme sa?“ pýtala sa znovu. Ben v mojej hlave nenávistne škrípal zubami. To ona ma zabila. To ona, vravel a ja som s odhodlaním začal snovať plán.

Nič nie je vždy navlas rovnaké. Ani miesto, ani osoba, ani pocit... Dokonca ani miestnosť, v ktorej stojíte. Raz ste v nej prežívali niečo nové a šokujúce, niekedy ste v nej stáli plní pochybností, inokedy ste v nej skákali od šťastia alebo plánovali vašu budúcnosť a plnenie si snov. Boli však aj dni, kedy sa vám jej štyri steny zdali ponurejšie a smutnejšie ako kedykoľvek predtým. Keď aj slnečné lúče na konci dňa sentimentálne hladili jej steny bezútešnými odtieňmi oranžovej a červenej.

Tá miestnosť bola vždy iná.

Podľa pocitu. Podľa emócie.

Podľa teba.

KAPITOLA PRVÁ

Hľadela som na jeho pokojnú spiacu tvár a nežne ju pohladila.

Vyzeral lepšie. Cítil sa lepšie.

Už uplynuli tri dni, ktoré sme strávili v Londýne. Hoci londýnske počasie bolo na leto až príliš sychravé, moje nadšenie bolo nezničiteľné. Očami som zablúdila k obálke, ktorá ležala na stole, a od dojatia mi vyhŕkli slzy šťastia. Rukou som si prikryla ústa, aby ho moje radostné vzlyky nezobudili. Musí oddychovať a mať pokoj.

Vzala som obálku a tichučko sa vytratila z izby. V obrovskom hotelovom apartmáne by mohla bývať štvorčlenná rodina a my s Chrisom sme ho mali celý pre seba.

Zatiahla som si mašľu na saténovom župane a z chladničky vybrala jablkový džús. Obálka, ktorú som zvierala v rukách, bola hmatateľný dôkaz toho, že neblúznim a včerajšok nebol iba sen.

„Nechcem robiť unáhlené závery, ale vyzerá to... dobre. Čo dobre, výborne! Stále tomu nerozumiem. Posledný polrok sme sledovali váš nádor, ktorý nielenže nerastie a nerozširuje sa, ale dokonca badať, že z neho ubúda. Pozrite sa na snímky robené každé tri mesiace. Vidíte to? Tu na prvej snímke nádor zasahuje do mozgového tkaniva, rastie difúzne. Operácia by bola v tomto prípade nemožná, pretože pri zákroku by sme museli odobrať aj z fungujúceho mozgového tkaniva, čo by bolo nebezpečné. Po operácii by ste mohli ostať ochrnutý, keďže by sme vám narušili veľkú časť zdravých tkanív. Teraz však nádor ustúpil. Ešte nikdy som nevidel taký rýchly a čistý ústup. Počkáme ešte dva týždne a môžeme zvažovať operáciu.“

„Takže mám nádej?“ opýtal sa Chris a vyzeral byť dojatý. Pevne ma držal za ruku.

Pán doktor Murrad sa na nás vážne zadíval. „Máte. Potrebujete však pokoj a emocionálnu pohodu. Metódy na liečbu sú rôzne. Keď ste odmietli chemoterapiu, nedával som vám veľké šance. Budem k vám úprimný. Obával som sa tvorby metastáz. Výsledky však vravia o opaku. O malom zázraku. Stále tomu nerozumiem. Nemali ste žiadnu špeciálnu liečbu, nádor sme len sledovali a vy sa vrátite s niečím, s čím som sa za celej svojej praxe ešte nestretol,“ pri doktorových slovách Chris na mňa veľavravne pozrel.

On tvrdil, že jeho liekom som bola ja.

Čítala som si lekársku správu stále dookola. Nemohla som si predstaviť lepší darček k mojim blížiacim sa narodeninám. Konečne som prežívala to, čo iní nazývali životom.

Môj krásny a pestrofarebný život.

Každý deň sa učím žiť v ich svete plnom lesku a takmer žiadneho súkromia. Kvôli Chrisovi som sa snažila, ako som vedela. Zmenila som si telefónne číslo, zablokovala sociálne siete a na občasné otázky novinárov som už neodpovedala.

Tak tomu bolo i na odovzdávaní cien za reklamu, ktorej sme sa dva mesiace dozadu zúčastnili.

Bol to neuveriteľný pocit.

Vyhrali sme prvé miesto za najlepšiu reklamu.

Ten moment bol zlomový nielen pre Chrisovu a Rossiho firmu, ale i pre náš vzťah. Chris ho priamo na pódiu zverejnil bozkom. Bozkom! Pod paľbou novinárov, reportérov a blogerov. Dodnes sa pri pomyslení na ten večer plný víťazstiev a odhalení červenám ako školáčka, ktorá dostane svoj prvý kompliment.

Na Chrisov počin som nebola vôbec pripravená, keďže predtým som ho prosila, aby sme si svoje súkromie ponechali čo možno najdlhšie pre seba.

V návale radosti z výhry však na moje prosby zabudol a všetkým ukázal, že patríme k sebe.

Ako som sa na neho mohla hnevať? Len chcel, aby všetci vedeli, že sme to zvládli. Že sme zvládli všetko to zlé, všetky intrigy, domotané príbehy, hystériu a nakoniec i svojich démonov z minulosti.

Boli konečne preč. Dokázali sme to.

Nočné mory ma už netrápili a konečne som sa cítila v bezpečí. V jeho náručí, pri bozkoch a vytúžených vyznaniach.

Christopher Pierce sa predsa len dokázal zamilovať.

Do mňa.

Na Londýne ma zaujalo všetko. Ulice boli nonstop preplnené, čo nás ale neodrádzalo od chôdze pešo, teda pokiaľ Chris vládal. Ukázal mi všetky turistické atrakcie, no vzal ma aj do zabudnutejších štvrtí. Najviac ma ohúrili práve tie. Pozval ma na rande do miestnej krčmy, kde sme si dali pečenú rybu s hranolkami.

„Sem si teda odo mňa tak často utekal?“ opýtala som sa ho. Chytil ma za ruku a začal mi bozkávať hánky prstov. Potom si ju priložil na svoju tvár a spokojne sa usmial.

„Pred tebou nie, láska. Ale pred chorobou a spomienkami. Nikdy predtým som však nemal nutkanie vracať sa späť. Teraz mám tých dôvodov milión,“ povedal a prenikavo na mňa hľadel. Po jeho vyznaní ma zaplavilo príjemné teplo.

„Neprekáža ti, že ma tvoja mama možno nikdy neprijme?“ spýtala som sa vetu, ktorá ma trápila už dlhšiu dobu. Chris sa zamračil.

„Elizabeth je tvrdohlavejšia ako ja, to priznávam, ale po tom všetkom, čo sa dozvedela, sa zmenila. Ona je jedna z tých žien, čo si chyby nikdy nepriznajú. Prestala o tebe rozprávať a to znamená, že sa s tým zmierila.“

„Dobre, to mi stačí,“ usmiala som sa a myslela to úprimne.

Nepotrebovala som, aby nám všetci držali palce. Tak to ani v dvadsiatom prvom storočí nefunguje. Všade vládne faloš a závisť. Každý mal voči našej láske milión predsudkov a teórií, bol to však ich problém a nie náš. Dlho mi trvalo, kým som to pochopila a prestala vnímať a pripúšťať si negativitu okolo nás. V našom najbližšom kruhu bolo stále veľa ľudí, ktorí boli s nami, a tí nám stačili.

„Môj otec na teba nedá dopustiť. Mal ťa rád ešte predtým, ako si mi pobláznila hlavu,“ uškrnul sa Chris.

Prišla čašníčka a zaplatili sme účet.

„Aspoň niekto na mňa nedá dopustiť,“ narážala som na sympatie jeho otca voči mojej osobe, keď sme vyšli z preplnenej reštaurácie.

„Aspoň niekto?“ spýtal sa Chris ohromene, keď sa zrazu asi tisíctristojedenásty krát rozpršalo. Vybrala som dáždnik.

„Ema, ako si to myslela?“ Chris prekrikoval hluk áut. Vonku sa rozfúkalo. Dáždnik mi v ruke prevrátilo a polámalo. To už som plakala od smiechu.

„Ak to chceš vedieť, musíš si ma chytiť,“ povedala som mu so smiechom.

Mokli sme a predsa ma neopúšťal elán. Chris na mňa pobavene pozrel a vystrel ku mne ruky. So smiechom som odskočila a rozbehla sa po chodníku k najbližšej zástavke metra. Chris mi bol v pätách a smial sa tiež. Kľučkovala som pomedzi chodcov a zo srandy som kričala o pomoc.

„Počkaj, keď ťa chytím!“ kričal za mnou. Zahla som za roh ulice a oprela sa zadychčane o stenu budovy, skrytá v menšom výklenku. Chris však nechodil. Hľadela som tým smerom a môj úsmev na perách zamrzol. Niečo sa stalo. Už tu dávno mal byť. Vyliezla som zo svojho úkrytu a padol mi kameň zo srdca, keď som Chrisa zbadala asi desať metrov ďalej hádať sa s policajtom. Hryzla som si do pery a vybrala som sa k nim. Chris si ma všimol, zazrel po mne a ukázal na mňa rukou.

„Vidíte? Tu je. Bol to len žart,“ vravel nahnevane.

Policajt ma prebodol pohľadom. „Slečna, obťažuje vás tento pán?“ spýtal sa. Druhý policajt sedel v aute pri chodníku. Predtým som si ich nevšimla.

„Nie, pán policajt. Bola to len nevhodná zábava. Iba sme utekali pred dažďom,“ vravela som previnilo, na čo sa rozpršalo ešte viac. Policajt si ma premeriaval prižmúrenými očami.

„Tak prečo ste kričali o pomoc? Tá dnešná mládež!“ odfrkol. „Choďte a už sa tu neukazujte!“ takmer nás okríkol a ja som prikývla. Schytila som Chrisa za ruku a rozbehla sa.

„Za toto zaplatíš!“ kričal pobavene a ja som sa opäť rozosmiala. Podchod bol už blízko, keď ma zrazu Chris zastavil a začal náhlivo bozkávať.

„Ja na teba nedám dopustiť. Si moja. Milujem ťa, Ema,“ šepkal medzi bozkami, ktoré boli obmývané vlažným dažďom.

Pozrela som na neho zamilovanými očami. „To som chcela počuť, láska. Zbožňujem, keď mi to vravíš.“

„A ja zbožňujem, keď vidím, čo to s tebou robí. Poďme už,“ vyslovil s túžbou.

Domov sme prileteli pred polnocou unavení, ale šťastní. Túžili sme sa čo najskôr dostať do sprchy a potom konečne zaľahnúť do vlastnej postele.

Chris kvôli práci uprednostnil byt v meste, a keď som navrhla, že by som spala u dvojičiek, ihneď mi to zamietol.

Málokedy súhlasil s tým, aby som prespávala v starom byte. Bez zbytočného kľučkovania tvrdil, že s Laurou a Kiki môžem byť cez deň, ale v noci sa o mňa deliť nemieni. Sťahoval si ma k sebe nenápadne a systematicky. Začalo to kozmetikou, pokračovalo prvým kufrom s oblečením do práce, potom nasledoval kufor s oblečením na doma a teraz sme spolu prakticky žili v jednej domácnosti.

V opačnom pohlaví sa príliš nevyznám, ale mám tušenie, že Chris sa vymyká typickému prototypu muža. Väčšinou bolo sťahovanie bojom, kedy žena chcela zabrať mužský, dovtedy pevne strážený revír. Teda tak som to mala napozerané z filmov a odpozerané z môjho okolia.

Neprekážalo mi, že si ma privlastnil, pretože pri ňom som bola konečne šťastná. Koniec koncov sme si toho za tú krátku dobu prežili viac ako dosť a to nás ešte viac zblížilo, ak to vôbec bolo možné.

Občas mi ale chýbali priateľky. Mala som pocit, akoby ubehli dve desaťročia, čo sme spolu naposledy zažili filmový večer v pyžamách, farebných ponožkách, s maskou na tvári, pukancami a rýchlym občerstvením.

Laura úspešne dokončila štúdium a za odmenu ju Ramon vzal na exotickú dovolenku do Thajska, po čom odjakživa túžila. Každý deň nám posielala do spoločnej konverzácie s Kiki dráždivé fotky z pláže, z prírody, fotky trhov, mesta, historických pamiatok, ale i momentky s opicami a slonmi.

Aj slepý by si všimol, aká je moja priateľka šťastná a zamilovaná. Sršalo to z každej jednej fotky, na ktorej sa ocitla. Možno jej začiatok s Ramonom nebol ideálny kvôli neopodstatneným predsudkom, ale oni dvaja sú dôkazom, že pravá láska nemusí zákonite zafungovať pri prvom stretnutí, no môže sa do životov prikradnúť pomalšie, ale zato intenzívne a neodvolateľne.

Druhá sestra Clarková, Kiki, sa vo vyššom štádiu tehotenstva takmer gúľala. V bare dala výpoveď a našla si prácu na doma. Občas si zašla na terapiu k psychologičke Fordovej a konečne sa jej život začal uberať správnym smerom. Zdala sa byť vyrovnanejšia ako kedykoľvek predtým.

Ešte stále mi bolo čudné vidieť bývalú párty ženu, ako si číta knihy pre mamičky začiatočníčky a podvedome si pri tom hladká vypuklé bruško. Bola som na ňu neskonale hrdá.

Pomaly sme malému Tobiasovi kupovali výbavičku a nevedeli sa dočkať dňa D.

Je zaujímavé, aké nám život ponúka paralely. Na jednej strane sa vyskytla novinka, ktorá nám obrátila životy naruby a nevedeli sme si predstaviť, aký bude mať vplyv na naše zajtrajšky, no na druhej strane nám život predložil fakt, s ktorým sme sa zmierili, na ktorý sa tešíme a bez ktorého si tie zajtrajšky už ani nechceme predstaviť.

Kikine tehotenstvo som prežívala tak intenzívne, až som si začala predstavovať samú seba, ako nosím pod srdcom nový život. Pri takých myšlienkach som vždy začala smokliť ako malá. Nie zo strachu, ale z náhlej túžby, hoci som bola mladá a môj vzťah s Chrisom tiež.

Lucy ma zavalila prácou za dvoch bez akejkoľvek snahy šetriť ma a ja som bola vďačná, keď sa nado mnou zľutovala kolegyňa Krowka. Nebolo to jej pravé meno. Volala sa Naďa a prezývku dostala od Davida, pretože pochádzala z Poľska. Na moje počudovanie sa na prezývku vôbec neurazila, dokonca si na ňu tak zvykla, že na vlastné meno už takmer nereagovala.

„Obvolám ti kontakty?“ spýtala sa milo. Jej tvár bola posiata pehami a ohnivočervené vlasy mala vypnuté do nekomplikovaného uzla. Mohla byť len o pár rokov staršia odo mňa.

„Ak máš čas, veľmi mi s tým pomôžeš,“ súhlasila som vďačne a podávala jej svoj diár. Zatiaľ som odpisovala na emaily a nervózne kontrolovala čas, pretože som mala v pláne ísť s Liou a Claire na obhliadku miesta svadobnej hostiny. Priestor bol už rezervovaný, no potrebovala som si urobiť náčrt sály, urobiť predbežný zasadací poriadok a dohodnúť sa na približnom harmonograme.

Lucy síce organizáciu svadby zverila do rúk mne, no stále ma učila a kontrolovala. Hoci bola prísna šéfka, vynahrádzala mi to všetkými vedomosťami, skúsenosťami a kontaktmi. Jej firma sa v priebehu pár mesiacov úspešne zaradila do známych eventových spoločností a ona musela postupne naberať nových zamestnancov.

Pred dvojičkami som o mojej práci rozprávala tak vášnivo, až ma Kiki poprosila, aby som jej nejaký džob dohodila. V tom stave, v akom bola teraz, jej vyhovovalo spracovávanie zmlúv z domu bez každodenného cestovania. Lucy jej dala šancu, no zatiaľ sa nevyjadrila, či si Kiki nechá aj počas materskej dovolenky. Dôvod nám bol samozrejme všetkým jasný. Nikto nevedel, ako Kiki materstvo bude zvládať, a tak im tento dočasný úväzok obidvom vyhovoval.

* * *

„Tu by bola kapela,“ ukazovala nám manažérka hotela sálu, pričom som si robila fotky a poznámky.

„Parket by bol ako veľký?“ pýtala sa Lia.

„Podľa toho, koľko budete mať hostí. Čím viac hostí, tým menší parket. Je tu ešte možnosť presunutia kapely a tanečného parketu do vedľajšej miestnosti,“ vravela nám, načo sme sa všetky tri nesúhlasne zaškerili.

„Nie, to by sa mi nepáčilo,“ protestovala Lia.

„Všetko plánujeme v jednej miestnosti. Hostí bude približne stopäťdesiat,“ povedala som, keď som si to prečítala zo zápisníka.

„Tak málo?“ opýtala sa Claire, za čo som ju obdarila nechápavým pohľadom. „Čo? Kebyže sa vydávam ja, tak toľko hostí by prišlo len z mojej strany,“ bránila sa. S úškrnom som pokrútila s hlavou.

„V tom prípade ešte zaváži, ako si prajete rozmiestniť sedenie. Guľaté stoly, íčka alebo účka?“ pýtala sa manažérka.

„Guľaté,“ vyhŕkli sme naraz s Liou.

Lia mala svoju svadbu naplánovanú už dávno. Patrila k tým ženám, ktoré si svoj veľký deň vysnívali už v detstve, kedy si svoje áno trénovali s Barbie a  Kenom v ruke...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

PROLÓG

KAPITOLA PRVÁ