Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen, Elle Kennedy: My

Vydání první

Copyright © 2016 by Sarina Bowen and Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2307. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Us vydaného v roce 2016

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Art © Shannon Lumetta

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1220-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1221-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Sarina Bowen

Elle Kennedy

MY

Cyklus Him (2)

1. kapitola

Wes

Vancouver je nádherný město, ale už se nemůžu dočkat, až odtud vypadnu.

Máme za sebou nejdelší cestu v našem programu a nemůžu se sakra dočkat, až budu doma. V hotelovém pokoji s výhledem na záliv odhrnu hedvábný papír z košile, kterou jsem si koupil v butiku za rohem. Jelikož už moc dlouho žiju jen z věcí v cestovní tašce, došlo mi čisté oblečení. Ale tohle je skvělá košile. Oslovila mě z výlohy, kterou jsem míjel cestou z autogramiády na charitativním obědě.

Rozepnu ji a obleču si ji. V hotelovém zrcadle si zkontroluju, jak mi sedí. Vypadá dobře. Dokonce moc dobře. Bavlna je jemně utkaná a látku zdobí kostkovaný vzorek v odstínu limetkově zelené. Je taková britská a ta sytá barva mi připomene, že únor nepotrvá navěky.

Teď, když na sebe třikrát, čtyřikrát týdně musím hodit oblek, potřebuju svému oblečení věnovat větší pozornost. Na vysoké jsem se oháknul do kvádra tak možná třikrát do roka. Není to ale žádná oběť, protože mám hezký hadry rád. A zrcadlo mi prozradí, že ony mají rády mě.

Jsem zatraceně sexy. Kéž by tu byl ten jediný člověk, na němž mi záleží, aby to ocenil.

Včera večer jsme Vancouver smetli a nebudu se vytahovat, když řeknu, že se nám to povedlo díky mně. Dva góly a jedna asistence – zatím můj nejlepší výsledek. Moje první sezóna je z těch, co se dostanou na přední stránky novin. Ačkoli teď bych ji celou vyměnil za večer u televize s Jamiem a za orál. Jsem ztahanej. Zmoženej. Ubitej.

Naštěstí už nám zbývá jenom jedna cesta letadlem našeho týmu.

Ze stolu popadnu mobil a odemknu ho. Zapnu přední kameru a vyfotím si břicho, košili mám rozhrnutou tak, aby mi odhalovala břišáky, rukou si zakryju rozkrok. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, že Jamie ujíždí na mých rukou. Přísahal bych, že se mu líbí víc než můj penis.

Pošlu mu fotku. Komentář netřeba.

Naposledy prohlídnu pokoj, ale všechno jsem si sbalil. Naučil jsem se, abych nikde ve spěchu nezapomněl nabíječky a zubní kartáčky. Jsme na cestách tak často, že balení můžu považovat za svoji novou dovednost.

Telefon mi zavibruje příchozí textovkou. Grrr. Tak už přijeď, jo? Žádný fotky nepotřebuju. Chudák můj osamělej pták je už tak dost tvrdej.

To mi připomnělo staré estrádní vtipy. Proto odpovím: Jak moc je tvrdej?

Dost na to, že bych s ním mohl do našich holých zdí zatloukat hřebíky, odepíše. Je fakt, že jsme byt zatím moc nevyzdobili. Oba hodně pracujeme a nebyl čas.

Navíc je sex vždycky důležitější než domácí výzdoba. Ukaž, prosím. Mobil mám zamčený z hodně dobrého důvodu. S Jamiem si rádi posíláme velmi soukromé fotografie.

Neodpoví mi. Možná ani není doma. Ve Vancouveru je odpoledne, což znamená, že v Torontu je ještě později… Sakra. Ty věčný počty mě už fakt nebaví. Chci se vrátit domů.

Popadnu cestovní tašku a zamířím do přízemí. Ve vstupní hale už čeká několik kluků, kteří se stejně jako já nemůžou dočkat, až se vrátíme domů. Vydám se k nim.

„Ježíši,“ říká Matt Eriksson, zrovna když se k nim blížím. „Doufám, že na mě moje žena čeká doma a je nahatá. A děcka ať koukají spát. Nejlíp se špunty v těch svých mrňavých ouškách.“

Osm dní je dlouhá doba, souhlasím s ním v duchu. Nahlas to však neřeknu, protože ačkoli jsou moji spoluhráči skvělí kluci, do podobných diskuzí se s nimi nepouštím. Nemám ve zvyku lhát a předstírat, že na mě doma čeká holka. A zatím jim nejsem připravený říct, kdo skutečně jsem. A tak si nechávám svoje plány pro sebe.

Jenže to už si mě Matt všimne a stočí ke mně svůj severský obličej. Na tváři se mu objeví přitroublý úsměv. „Sakra, moje oči. Oslepl jsem.“

„Proč?“ zeptám se skoro bez zájmu. Eriksson totiž v jednom kuse o něčem vtipkuje.

„Ta košile! Kristepane!“

„Vážně,“ přidá se k němu náš veterán Will Forsberg a směje se, zatímco si rukou zakrývá jedno oko. „Je strašně zářivá.“

„Je strašně teploušská,“ opraví ho Eriksson.

Taková poznámka se mnou vůbec nic neudělá. „Ta košile je od Toma Forda a je boží,“ zamumlám. „Vsadím se s váma o dvacet babek, že se do konce týdne objeví na blozích všech týmovek.“

„Ty chceš být akorát středem pozornosti,“ obviní mě Forsberg. Ze všech kluků v týmu se média věnují právě Forsbergovi. Když se na webu HokejoviSexousi.com začal objevovat můj ksichtík, nebyl zrovna nadšený, že se mu vynořila konkurence.

Jenže ten fór je na jeho účet. Ať si pro sebe uzurpuje klidně všechny týmovky na světě.

„Jenom říkám,“ nedá se odbýt Eriksson, „že s tou košilí bys slavil v barech na Church Street úspěch.“

„Jo?“ podivím se. „Víš z vlastní zkušenosti?“

Tím ho umlčím. To už ale na mě mžourá Blake Riley. Je to takový přerostlý štěně s věčně zacuchanými hnědými vlasy a bez filtru v puse. „Skoro jako by člověka uhranula. Úplně říká: ‚Jejda. A teď si zkus sakra odvrátit oči.‘“

„Říká: ‚Bude to tři sta dolarů, prosím,‘“ opravím ho. „Vypadat takhle dobře se holt prodraží.“

Blake si odfrkne a Forsberg prohlásí, že bych měl chtít svoje peníze zpátky. Pak se téma stočí na další hromadu rýpanců a stížností, že ten bus snad nikdy nedorazí a že všichni umřeme ve Vancouveru na modrý koule.

Nakonec ale přece jenom nastoupíme. Sedím sám. Jsme už na půl cesty na letiště, když mi mobil zabzučí příchozí textovkou. Mám telefon nastavený tak, že se na zamčené obrazovce příchozí zpráva nezobrazí, dokud se nepřihlásím. Je to klíčové opatření a textovka od Jamieho mi dokáže proč. Když se přihlásím otiskem palce, na displeji se objeví fotka, kterou by si v práci nikdo prohlížet neměl. Je sexy i k popukání zároveň. Na displeji se objeví Jamieho tvrdý penis. Akorát že je otočený ke zdi a nalitý růžový žalud se dotýká hřebíku, který zdánlivě zatlouká. A Jamie si v nějaké aplikaci penis upravil tak, že žalud zdobí šťastný úsměv. Je to hodně zvláštní výjev. Jeho pták vypadá… jako výmluvné mimozemské stvoření oddávající se domácímu kutilství.

Uchechtnu se. A to si mysleli, že moje košile je teploušská. Já vám ukážu, co je teploušský…

„Wesley?“

Ze sedačky za mnou se zvedne Blake. Něco mi chce, proto rychle a tak tvrdě, až mi prasknou klouby, stisknu na mobilu tlačítko hlavního menu.

„Jo?“ Uvažuju, jestli to viděl.

„Pamatuješ, jak jsem se ptal, jestli se ti na Lake Shore 2200 líbí?“

„No?“

„Včera mi tam přivezli věci. Jsem tvůj novej soused, bydlím v patnáctým patře.“

Jako fakt?

„To je skvělý, kamaráde,“ zalžu. Když se mě zeptal, jak se mi tam líbí, měl jsem mu vyjmenovat všechna negativa. Je to daleko od metra. Studený vítr od vody je otrava. Nic proti Blakeovi, ale nepotřebuju, aby mě moji sousedi znali. Usilovně se snažím nepoutat na sebe pozornost.

„Jo, je tam boží výhled, co? Viděl jsem ho teda jenom během dne, ale v noci musí být všechna ta světla fakt parádní.“

„To jsou,“ přiznám. Jako by mi na tom záleželo. Jediný, co teď chci vidět, je obličej mého přítele. A to nás ještě čeká čtyřhodinový let, než se konečně dostanu domů za ním.

„Aspoň mi pomůžeš najít ty nejlepší bary ve čtvrti,“ navrhne Blake. „Platím první rundu.“

„Paráda,“ prohlásím.

Do prdele, pomyslím si.

Cesta do Toronta trvá snad osmnáct let.

Než přistaneme a vyzvedneme si zavazadla, je sedm večer. Vážně se teď moc těším, až strávím čas s Jamiem, ten čas je ale omezený. Zítra v šest ráno odjíždí se svým juniorským týmem do Quebecu na zápas venku.

Zbývá nám jedenáct hodin, a to ani zatím nejsem doma.

Při každé červené na cestě domů zuřím. Nakonec přece jenom zastavím v garáži (pozitivum, o kterém jsem Blakeovi básnil. Krucinál.) Odvezu obří cestovní tašku do výtahu a kabina naštěstí vyjede až do desátého patra bez jediného zastavení. Vylovím klíčky, abych je měl u dveří už v ruce.

Nakonec mi zbývá dvacet kroků, pak deset. Pak už otevřu dveře.

„Ahoj, zlato!“ křiknu jako vždycky. „Jsem doma.“ Odtáhnu cestovní tašku přes práh, hodím na ni kabát a všechno nechám u dveří, protože nejvíc ze všeho potřebuju pusu.

Až pak si všimnu, že to u nás nádherně voní. Jamie mi uvařil večeři. Už zase. Je to fakt dokonalej chlap.

„Ahoj!“ křikne a vynoří se z chodby, která vede k naší ložnici. Na sobě má džíny a nic jiného krom – a tohle je neobvyklý – vousů. „Známe se?“ Věnuje mi sexy úsměv.

„Právě jsem se chtěl zeptat na totéž.“ Zírám na pískově blonďaté vousy. Jamie se vždycky holí dohladka. Vím to – známe se z dob, kdy nám vousy ještě ani nerašily. Vypadá jinak. Trochu starší.

A k zbláznění sexy. Vážně, nemůžu se dočkat, až ty vousy ucítím na obličeji a možná i na koulích… Ježíši. Krev se mi už teď žene k jihu, a to jsem doma sotva patnáct vteřin.

A přesto chvíli stojím jako přimrazený, protože i když je to už osm měsíců, co jsme s Jamiem spolu, ještě pořád mě trochu překvapuje, jaké mám štěstí. „Ahoj,“ pozdravím ho znovu přitrouble.

Dojde ke mně, tu jeho nenucenou chůzi znám tak dobře, až se mi srdce maličko zlomí. Položí mi ruce na trapézáky a stiskne mi je. „Už nikdy nejezdi pryč na takhle dlouho. Jestli to uděláš ještě jednou, přísahám, že se proplížím do tvýho hotelu.“

„Slibuješ?“ zeptám se, hlas mám ochraptělý. Stojí teď tak blízko, až cítím svěží vůni šamponu a piva, které pil, zatímco na mě čekal.

„Jestli někdy dostanu den volna, udělám to,“ prohlásí. „Sex v hotelu po zápasu? To bych bral.“

Počítám vzdálenost k našemu gauči a vrstvy oblečení, které potřebuju v příštích devadesáti vteřinách strhat.

Jamie odtáhne ruce z mých ramen. „Už jsem jedl, ale ty máš talíř v troubě. Před chvílí jsem ho tam dal. Kuřecí enchiladas. Za patnáct minut budou ohřátý.“

„Díky.“ Žaludek mi zakručí a Jamie se zazubí. Asi hladovím nejen po jedné věci.

„Chceš pivo?“

Vždycky. „Dojdu pro něj. Posaď se. Připrav další díl. Podíváme se na něj, zatímco budeme čekat.“ Zním sám sobě až moc zdvořile, ale návrat domů po delší cestě mi pokaždý připadá trochu divný. Vždycky je to pak mezi námi chvíli napjatý, nejsem na to zvyklý.

Moji ženatí spoluhráči si často povídají o tom, jak to mají doma, ovšem to je mi k ničemu. Ale kdybych měl ve zvyku se svěřovat, asi bych byl v pokušení se zeptat: Bude to takovýhle pořád? Mají to kluci, co jsou ženatí i deset let, úplně stejně? Nebo za to může jenom fakt, že je náš vztah čerstvý, že je to vždycky po návratu domů mezi námi hodinu dvě prostě divný?

Kéž bych to věděl.

Nejdřív se zastavím v kuchyni s otevřeným půdorysem, kde vyzvednu dvě piva, která otevřu a postavím na konferenční stolek. Bydlíme tu už skoro půl roku, ještě jsme si však nekoupili moc nábytku. Oba máme až moc práce na to, abychom si to tu zařídili. Máme ale všechny nezbytnosti: obrovskou koženou sedačku, parádní konferenční stolek, koberec a obří televizi.

Jo, a taky rozviklané křeslo, které jsem zachránil na chodníku a nechal si ho i přes Jamieho námitky. Říká mu křeslo smrti. Jamiemu se pranic nezamlouvá, prý má to křeslo špatnou karmu.

Klidně můžete vytáhnout kluka z Kalifornie, ale Kalifornii z něj nevytáhnete.

Potřebuju se převléknout, proto si chci zajít do ložnice. Zastavím se však, abych se ho na něco zeptal. „Co si myslíš o týhle košili? Dneska jsem ji koupil, protože mi došlo čistý oblečení.“

Jamie namíří ovladač k televizi. „Je hodně zelená,“ prohlásí, aniž by se na ni podíval.

„Mně se líbí.“

„Tak se líbí i mně.“ Otočí se a mě znovu zarazí ty vousy. Jeho úsměv mě ale pobídne a do ložnice skoro běžím.

Postel je dokonale ustlaná, kalhoty, velmi zelenou košili a kravatu odhodím na přehoz. Nemůžu se dočkat, až se vrátím k Jamiemu. Obleču si tepláky a vpadnu do obýváku, zrovna když si Jamie sedá na konec gauče. Nohy si natáhne na polštáře. Neobtěžuju se nic předstírat, lehnu si před něj, hlavu si položím na jeho rameno, zády se mu přitisknu k hrudi.

„Sakra,“ ucedím, když si uvědomím svoji chybu. „Piva máme z dosahu.“

Přitiskne ruku na moje břišáky. „Můžeš,“ pobídne mě.

Natáhnu se oběma rukama po pivech a on mě drží, abych nespadl na podlahu. Stolek máme umístěný tak, abychom na něj perfektně dosáhli nohama, když sedíme, ale tenhle menší manévr máme nacvičený pro pivní pohotovostní zásahy, když se tulíme. Holt se nám to občas stává.

Podám mu pivo a slyším, jak se napije. Na obrazovce se objeví úvodní titulky k Banshee, seriálu, který právě sledujeme.

„Nepodváděl jsi mě, zatímco jsem byl pryč?“ zeptám se.

„Ani mě to nenapadlo. Poslední epizoda ale neskončila otevřeně, takže jsem ani nebyl v pokušení.“

Odfrknu si do piva a přivinu se k jeho horké hrudi. Za normálních okolností mě tenhle seriál dokáže vždycky pohltit, protože má skvělý scénář a šílené bojové scény. Dneska je to ovšem jenom výmluva, proč se na gauči tulit ke svému chlapovi, zatímco se mi ohřívá večeře. Na uchu mě lechtají jeho vousy, to je nezvyk. Zakloním hlavu, abych je ucítil i na obličeji. Na televizi nevidím, a je mi to jedno.

Skloní se a otře se vousy o moji tvář, potom mi přejede rty po krku, až se zachvěju.

„Co myslíš?“ zeptá se tiše.

Opatrně se k němu otočím tak, abych si nevylil pivo. „Vypadáš kurevsky dobře. Jako J-Tim, když odešel z NSYNC a najednou z něj byl kus. Nejdřív je chci ale cítit na koulích, než se rozhodnu.“

Zvrátí hlavu a najednou se rozesměje, a až teď se ten zatracenej led z odloučení zlomí. Jsme to už zas my a jeho smích a klid, který v jeho blízkosti cítím.

Anooo… Skloním hlavu a olíznu mu krk těsně pod hranicí vousů. A pak mu jemně vsaju kůži mezi zuby. Jamie se přestane smát a uvolní se. Od pasu nahoru se dotýkáme holou kůží, cítím bušení jeho srdce a nejradši bych se rozbrečel vděkem. Otřu se nosem o jeho upravené vousy a obloukem to vezmu až k jeho ústům. Vousy jsou hebčí, než bych čekal.

„Sakra. Tak už mě polib,“ zašeptá.

A tak ho políbím. Vousy mě laskají po obličeji, když přitisknu rty na jeho, beru si je tak, jako bych byl pryč osm měsíců, a ne osm dní. Vydá spokojený zvuk. Líbám ho hladově, znovu poznávám jeho chuť, na obličeji cítím jeho horký dech.

Povzdechne si a já zpomalím, líbám ho teď líně.

Nezešílíme, ale ne proto, že bychom snad cítili rozpaky. Spíš že oba držíme pivo, v troubě na mě čeká večeře a máme před sebou celou noc.

Při tom pomyšlení cítím takovou spokojenost… dokud neuslyším neobvyklý zvuk – někdo klepe na dveře. Je to pro nás tak cizí, až si v první chvíli myslím, že se to ozývá z televize jako součást scény v seriálu. Jenže pak se to klepání ozve znovu. „Wesley! Ty cvoku jeden! Otevři, nesu pivo!“

Jamie natáhne krk a povytáhne obočí. „Kdo je to?“ naznačí ústy.

„Sakra,“ zašeptám. „Chvilku!“ křiknu. A pak Jamiemu zašeptám do ucha: „Můj spoluhráč Blake Riley. Přistěhoval se nahoru.“

Jamie mě postrčí a já vstanu. Musím se upravit, protože mi v teplácích ze zřejmých důvodů napůl stojí. Dojdu ke dveřím a pootevřu. „Čau. Tak jsi mě našel.“

Blake se na mě zeširoka zazubí a protáhne se kolem mě dovnitř. „Jo! Celej obejvák mám zadělanej krabicema. Je to úplná katastrofa. Moje ségra našla prostěradla a ustlala mi, ale jinak je to tam nahoře děsný peklo. Tak jsem sněd burger a koupil piva a napadlo mě, že se za tebou stavím.“

Na vteřinu si říkám, že ho odtud vykopnu. Fakt že jo. Jenže nemám, jak to udělat, aniž bych působil jako naprostej nevychovanec. Vždyť tu stojím v teplácích, pivo v ruce a za mnou svítí televize. Vypadám jak chlap, co má čas dát si se spoluhráčem pivo. A tohle je chlap, co mě už několikrát na pivo pozval, a já vždycky odmítl. Souhlasil jsem jenom na cestách.

„Pojď dál,“ pobídnu ho, i když mě to štve. Za prvý už uvnitř je. Zmetek. A ještě před minutou jsem měl v puse Jamieho jazyk.

Sakra.

Blake vůbec netuší, jak je mi celá tahle situace nepříjemná. Odloží piva na konferenční stolek a posadí se na gauč přesně na to místo, kde ještě před chvílí seděl Jamie. Jamieho pivo teď stojí na baru, který odděluje naši kuchyni od zbytku pokoje, on sám však zmizel.

„Dáš si ještě jedno?“ zeptá se Blake a podá mi láhev.

„To je dobrý,“ povím mu a napiju se z vlastní.

Z chodby se vynoří Jamie, na sobě teď už má triko, které mi zakrývá výhled na jeho svalnatou zlatavou hruď. „Nazdar,“ pozdraví. „Jsem Jamie.“

„Jo, ty seš ten spolubydla!“ Blake vyskočí na nohy a popadne Jamieho ruku do svojí obří pracky. „Rád tě poznávám. Ty seš trenér, viď? Trénuješ obranu? Puberťáky?“

„Hm, jo.“ Jamie ke mně zalétne tázavým pohledem.

I já jsem z toho zmatenej. O spolubydlícím jsem se za celou sezónu zmínil možná dvěma lidem, Blake byl očividně jeden z nich. Nikdy o Jamiem se spoluhráči nemluvím, protože nechci riskovat, že nepoznám, kdy skončit nebo do jakých detailů zabíhat.

A nechci jim nikdy natvrdo lhát. Není to můj styl.

Blake je obrovský chlap, co nikdy nejde pro úsměv daleko, a upřímně jsem se vždycky tak trochu domníval, že je možná maličko opožděný. V tom jsem se nejspíš pletl.

„Chceš pivo?“ zeptá se. „Hele! Já Banshee miluju! Kterej díl to je?“ Vrátí se ke gauči a posadí se.

Tak úplně nevím, co mám dělat, proto se posadím na opačný konec.

Jamie zamíří do kuchyně a já chvíli zírám na obrazovku a snažím se vzpomenout, co se v tomhle dílu děje. Hood se snaží utéct z budovy, kde něco ukradl. V uchu má sluchátko, přes které se ho pokouší navigovat jeho svérázný kamarád transvestita.

Netuším, co se to teď děje. Na obrazovce ani v našem obýváku.

O chvíli později se Jamie vrátí s talířem plným kuřecích enchiladas pokrytých rozteklým sýrem. Nese ho na tácu, protože talíř je horký z trouby, a já jsem se proslavil jako kluk, co se v kuchyni vždycky o něco spálí. Při pohledu na štědrou porci zakysané smetany a nakrájeného avokáda se mi seběhnou všechny sliny. Dokonce nezapomněl na ubrousky ani na příbory.

Páni.

To, že vám váš přítel přinese doma připravenou večeři, je asi ta nejlepší věc na celým tomhle podělaným světě, akorát že se mě Jamie pohledem ptá, jestli mi to má podat, jestli to nevypadá divně? Moc domácky?

Vstanu a vezmu si od něj tác, protože na to kašlu. Jsem tu doma a můžu si tu dělat, co budu chtít. „Díky. Vypadá to skvěle.“

Mrkne na mě tak rychle, že to bude nejspíš světový rekord, a já se posadím, abych si snědl večeři, kterou mi připravil. Není to všechno, co bych od něj chtěl, ale prozatím to musí stačit.

2. kapitola

Jamie

Nejsem naštvanej. Ne, vůbec nejsem naštvanej. Vždyť co měl Wes asi tak udělat? Zabouchnout spoluhráčovi dveře před nosem? Ukázat na svůj jak kámen tvrdý penis a říct: „Sorry, kámo, ale právě se chystám zašukat si se svým přítelem?“ S přítelem, kterého neviděl osm dní a který na něj v tomhle prázdným bytě nedočkavě čekal a postaral se, aby měl po návratu večeři na stole a –

Tak jo. Možná jsem maličko, drobátek nasranej.

Máma vždycky říkala, že mám trpělivost světce, ale právě teď si jako světec vůbec nepřipadám. Moji od přírody pohodářskou povahu a nekonečný klid vystřídalo hluboko usazené podráždění. Možná i vztek.

Wes mi chyběl. Chyběl mi každý den, kdy byl pryč, a dneska jsem si nejvíc ze všeho chtěl užít to, že se mi muž, kterého miluju, konečně vrátil, a to nejlíp ve formě divokého, upoceného sexu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola